Du är aldrig ensam
Author: Chevy Stevens
Date: 2018-10-15T00:00:00+00:00
Rights: All rights reserved

CHEVY
STEVENS

DU ÄR

ALDRIG

ENSAM

Översättning: Birgitta Karlström

Printz Publishing
info@printzpublishing.se
www.printzpublishing.se

Copyright © Chevy Stevens 2017

Originalets titel: Never Let You Go

Översättning: Birgitta Karlström

Omslag: Anna Levahn

Språkgranskning: Malin Hansson

Korrekturläsning: Agneta Orrevall

Utgiven efter överenskommelse med Ulf Töregård Agency

ISBN 978-91-7771-147-6

E-boksproduktion: Axiell Media, 2019

Till Carla, som aldrig ger upp

KOMMENTAR FRÅN FÖRFATTAREN

Lions Lake och Dogwood Bay är fiktiva orter. Alla andra platser som omnämns finns i verkligheten.

DEL ETT

KAPITEL ETT

LINDSEY

NOVEMBER 2005

JAG HADE INTE lång stund på mig. Han väntade på stranden – och han räknade varenda minut. Jag skvätte kallt vatten i ansiktet, lät det rinna nerför halsen, ner på tunikan. Jag stirrade in i spegeln. Försökte komma ihåg hur jag skulle ordna munnen för att inte se så rädd ut, slappnade av i musklerna runt ögonen och gned bort mascaran som runnit ut. Det spelade ingen roll hur jag än försökte förklara för honom att jag inte hade flirtat med den där mannen, jag kunde lika gärna ha skrikit ut det över öppet hav.

Betonggolvet i badrummet var täckt med sand och pappersbitar som fastnade på mina flip-flops. Bredvid mig kämpade en liten flicka med vattenkranen. Jag sträckte mig fram och vred på den åt henne och flyttade mig sedan åt sidan för att undvika den nyfikna blicken från hennes mamma som just kom ut ur ett toabås.

De gick ut hand i hand medan den lilla flickan pladdrade på om jultomten – skulle han hitta dem på semesterorten? Det var en månad kvar till jul. Jag tänkte på Sophie med en skarp smärta i bröstet. För var dag som gick lade hon till någonting nytt på sin önskelista. Själv hade jag en sak på min lista, bara en.

Den här semestern skulle vara en tidig julklapp från Andrew, men det var bara en ursäkt. Han visste att han hade gått för långt senast. Jag hade hittat på olika anledningar att slippa resa till Mexiko, men han hade argumenterat emot varenda en av dem och bokat ett rum på resorten där vi hade firat vår smekmånad. Sviten var till och med ännu större den här gången, med riktig panoramautsikt. Som om vit sand och glittrande turkost vatten kunde gottgöra allting.

Jag hade varit noga med att välja min rosa baddräkt när vi gick ner till stranden den morgonen, och ovanpå den min strandtunika som gick högt upp i halsen och nästan ända ner till knäna. Sedan tog jag på mig solhatt och stora solglasögon. När vi lämnade rummet log han gillande och drog mig intill sig för en kyss. Jag stelnade till, men kunde inte känna någon alkohol i hans andedräkt eller smaka den på hans läppar. Jag ville dra mig undan, men han måste bli färdig med kyssen först.

Vi slog oss ner på stranden under ett av halmparasollen för de kommande timmarna, medan Sophie lekte i sanden. Andrew höll min hand mellan våra stolar och hans tumme strök loja cirklar ovanpå den. En kvinna gick förbi och jag ertappade henne med att ge Andrew en beundrande blick. Han var snygg i sina vita badbyxor, sina tydligt markerade magrutor och redan solbrända hud efter bara några dagar i solen, men inget av det hade någon effekt på mig längre. Jag var noga med att inte se mig omkring, men föreställde mig hur vi framstod inför andra. Som vilken lycklig familj som helst.

Jag låtsades dåsa till, men höll uppsikt över Sophie bakom solglasögonen. Hon byggde ett invecklat sandslott med torn och vallgrav och på sidorna hade hon omsorgsfullt placerat ut snäckskal och ritat mönster med en pinne. Hon skulle fylla sju i januari och höll redan på att lägga småbarnsåren bakom sig. Armarna och benen hade blivit smalare och det ljusa håret mörknade till fylligt honungsfärgat, som hennes pappas.

Hon tog sin hink och kom tillbaka till oss. ”Jag är hungrig, mamma.”

Vi vinkade dit kyparen, som hade serverat Andrew Corona hela förmiddagen. ”Una cerveza, por favor”, hade Andrew sagt, medan jag smuttade på en margarita med lime och försökte nonchalera den växande klumpen i maggropen. Vi gjorde vår beställning, kycklingsallad till mig, hamburgare och pommes frites till dem. Kyparen var stilig, med svart hår och mörka ögon, vita tänder som blixtrade till i snabba leenden och trotsig min. Jag undvek att titta på honom, men så begick jag misstaget. När jag räckte honom mitt tomma glas dröjde hans fingrar vid mina en kort stund. Det var inte meningen. Han hade blivit distraherad av ett ljud bakom oss, men jag visste att det inte skulle spela någon roll. Våra händer hade rört vid varandra.

Kyparen ställde en ny margarita framför mig och gick sin väg. Andrew hade solglasögon på sig, men jag kunde ändå se hans ilska, det spända draget runt munnen, och mina tankar gled iväg åt alla håll i försöken att få fäste i något. Jag måste avleda hans uppmärksamhet.

Jag pekade mot stranden och palmerna. ”Utsikten är verkligen underbar.”

”Ja, du såg ut att uppskatta den.”

”Det är så avkopplande.” Jag formade ansiktet till ett glatt leende. Som om jag inte fattade vad han syftade på. Som om vi inte hade slagit in på den här vägen så många gånger förut.

Sophie satt uppflugen på fotänden av min solstol med handduken virad runt midjan och betraktade oss med oro i sina gröna ögon. Hon tvinnade en slinga vått hår runt fingret. Ända sedan hon var liten hade hon tvinnat håret så snart hon var trött eller orolig.

”Vad sägs om att gå och samla några fler snäckor, hjärtat?” sa jag. ”De är så fina där på tornet. Jag vinkar till dig när maten kommer.” Hon reste sig, tog sin uppblåsta delfin och gick iväg mot vattnet, men såg sig om över axeln på mig ett par gånger. Jag fortsatte att le.

”Du måste tro att jag är en idiot”, sa Andrew när hon var utom hörhåll.

”Det är klart att jag inte gör.”

Han fokuserade på sin bok igen, vände blad med en knyck. Jag andades snabbt och halsen kändes åtsnörd. Jag tog en liten klunk av min drink, men limen friskade inte upp längre utan syran fick det att knyta sig i magen på mig. Jag masserade bröstbenet, men det dämpade inte trycket.

Maten kom och kyparen frågade om vi ville ha någonting mer, men Andrew pratade inte med honom så jag blev tvungen att svara för oss båda medan Andrew stirrade på mig. Jag kände ilskan vibrera mellan stolarna, hörde utskällningen han övade på i huvudet.

Sophie var på väg tillbaka. Jag lutade mig närmare Andrew. ”Snälla du, gör inte så här. Förstora inte upp det här. Han snuddade vid min hand av misstag.”

”Jag såg hur du tittade på honom, Lindsey.”

”Nej, det gjorde du inte.” Det var nu jag borde ha lugnat honom, sagt att han var den ende för mig, men margaritan hade gjort mig modig. Den hade gjort mig dum.

”Du inbillar dig”, sa jag.

Det var som om hela hans ansikte rämnade och sedan ordnade sig till ansiktet hos någon helt annan. Den riktige Andrew. Mannen som ingen annan än jag såg.

Sophie kom springande fram till oss och satte sig bredvid mig på solstolen. Hennes hud var kall och blöt mot min. Hon sträckte sig efter en pommes. ”Såg du mina snäckskal, mamma?”

”Ja, vännen.” Jag kastade en blick på hennes slott. ”De är jättefina.”

Andrew sprutade ketchup på sin tallrik och smetade in en pommes frites. ”Ät din lunch, älskling.”

”Jag behöver bara gå och tvätta händerna.” Jag kände Andrews blick hela vägen till toaletterna. Jag böjde ner huvudet och tittade inte på någon.

Jag slängde pappershandduken i soporna och tog på mig glasögonen igen. Jag måste tillbaka till stranden. Sophie skulle vilja bada igen och jag ville inte att Andrew skulle låta henne göra det när hon nyss hade ätit. Jag tänkte på alla Corona han hade druckit. Hur många var det? Jag visste inte ens. Jag brukade hålla räkningen.

De fanns inte vid solstolarna. Salladen stod kvar på sidobordet och salladsbladen slokade i värmen. Mitt glas var tomt. Andrews burgare och pommes frites var borta, Sophies halvätna. Jag tittade mig omkring. De fanns inte vid hennes sandslott. De kanske hade gått tillbaka till rummet? Jag gick fram till sandslottet. På andra sidan hade hon slängt sin handduk och sparkat av sig de limegröna plastsandalerna.

Hennes delfinleksak var borta.

Jag tog några steg ut i vattnet och skuggade ögonen med handen. Vågorna steg och sjönk i en böljande blå massa. Simmarna guppade upp och ner. Jag kisade och försökte fokusera på deras ansikten. Var fanns hon? Var fanns Andrew? Jag snodde runt och skannade människorna på stranden, drivorna av semesterfirare, klungorna av barn som sprang och jagade vågorna. Jag vände mig om och tittade ut över vattnet igen, efter Sophies lilla huvud och röda baddräkt.

Sedan fick jag syn på hennes uppblåsta delfin som låg och guppade i vågorna – utan någon på den. Jag gick så snabbt jag kunde genom vattnet, kände strömmen dra i mina ben och fötterna sjunka ner i den mjuka sanden. När jag hade kommit ut på djupare vatten simmade jag med snabba simtag fram till flytleksaken och tog tag i den. De måste vara där ute. Sophie släppte aldrig delfinen utom synhåll.

Jag kunde inte se hennes knallrosa snorkel, men det var så många människor ute i vattnet. Jag tänkte igen på maten hon hade ätit och ölen som Andrew hade druckit. Han var en skicklig simmare, men Sophie höll fortfarande på att lära sig och tröttnade lätt. Jag dök ner under vattnet.

Jag såg ben närma sig – maskulina ben. Jag gick upp till ytan och drog in luft i stora flämtningar. En äldre man någon meter bort tog sin snorkel ur munnen.

”Mår du bra?” ropade han.

”Jag kan inte hitta min dotter!” Fler kom simmande. Vad har hon på sig? Såg du henne sjunka? Kalla på livräddare, någon!

Jag trampade vatten med bröstkorgen vilande på delfinen. ”Jag såg inte om hon gick ner till vattnet. Hon är bara sex. Hon har röd baddräkt.” En snabb motorbåt vrålade förbi och svallvågorna fick oss alla att guppa upp och ner och stänkte salt i mitt ansikte. Horisonten dök upp och försvann.

Någon från anläggningen som körde omkring på en Jet Ski rapporterade in hennes beskrivning via radio. Folk dök och kom tillbaka upp till ytan med vått hår och immiga simglasögon.

Ingen hittade henne. Jag doppade huvudet under vattnet om och om igen, men allt jag såg nu var bleka, sparkande ben som rörde upp sanden och gjorde vattnet grumligt. Jag tittade upp igen och såg ut över vågbrytaren. Kunde de ha svepts med ut till havs?

En av anläggningens båtar cirklade omkring utanför repet som avgränsade badområdet. Personal i vita skjortor och orangefärgade shorts sökte av horisonten med kikare tryckta mot ögonen. Jag väntade på ett skrik, på någonting, men det hade blivit märkligt tyst. Folk stod längs vattenlinjen.

Jag visste inte hur länge jag hade varit ute i vattnet. Tänderna skallrade och jag var desperat. Jag förklarade att hon var tillsammans med min man, att han också kunde vara saknad. Livräddaren ville att jag skulle vända tillbaka till stranden, drog mig i armen tills jag äntligen följde med honom. Vi simmade till stranden och jag vinglade upp i sanden, fortfarande med delfinen i famnen. Strandklänningen klibbade fast vid huden och smet åt om låren. Benen gav vika och jag sjönk ner på knä. Solen gassade, förblindade mig när jag stirrade ut mot vattnet.

Bredvid mig uppmanade livräddaren mig att dricka vatten från en plastflaska, och sedan pratade han i radion, spanska fraser som jag inte förstod. Jet Ski-åkare letade i vattnet.

Jag kände något, en närvaro som fick mig att vrida på huvudet och titta bortåt stranden. Där var de, de kom gående i riktning mot oss. Sophie i sin röda baddräkt med vita prickar som vi hade valt tillsammans. Andrew som gick med sina vanliga långa kliv på muskulösa ben. De höll i varsin dricka. Sophie såg ut att undra vad all uppståndelse handlade om.

Jag kom upp på fötter och sprang fram till dem, tappade nästan balansen i den mjuka sanden, men gick inte att hejda. Jag lyfte upp Sophie i famnen och grät mot hennes hals.

”Mamma, vad är det?”

”Vad är det som pågår, Lindsey?”

Livräddaren kom fram till dem. ”Är det här er dotter, señora?”

”Ja, ja!” Jag satte ner henne på marken, tog hennes huvud mellan mina händer och pussade hennes båda kinder, hennes mun, hennes solskyddskrämsdoftande näsa, hennes hår som hade torkat i saltsmakande testar.

Andrew pratade med livräddaren. ”Jag beklagar allt besvär som min hustru har ställt till med. Hon har lätt för att inbilla sig saker.” Han log och tecknade cirklar bredvid huvudet.

Livräddaren gav honom ett förvirrat leende, lade handen på min axel och såg mig i ögonen. ”Drick lite mer vatten, señora. Solen är väldigt het, sí?”

Han lämnade oss. Människorna skingrades, men jag kunde känna deras klander, deras viskningar. Jag brydde mig inte. Jag hade Sophie. Hon var solid och verklig och stod rakt framför mig.

”Jag blev så rädd”, sa jag till henne. ”Jag såg din delfin ute i vattnet.”

”Pappa och jag lekte och den flöt iväg. Han sa att vi kunde hämta den senare.”

Andrew stirrade ut över vattnet. Jag försökte läsa hans min, men han hade solglasögon på sig. Hur arg var han över att jag hade gjort så stort väsen av det?

”Den flöt bara iväg”, sa han. ”Trodde inte att vi skulle få se den igen.” Sedan tog han Sophies hand. ”Kom. Vi går in i skuggan.”

Vi satte oss under parasollet. Jag darrade fortfarande, trots att solen strålade rakt på oss och jag hade lindat en handduk runt mig – jag hade sett att Andrew sneglade på min våta strandklänning som smet åt om brösten och låren. Sophie satt bredvid mig med sin hand i min. Hon gav mig små klappar. ”Jag mår bra, mamma. Jag mår bra. Jag är ledsen att du blev rädd.”

Andrew tittade på mig. Jag kände hans blick bränna mot sidan av mitt ansikte. Jag ville nonchalera honom, men jag visste att han försökte få mig att titta på honom. Jag vände mig ditåt. Det fanns något i hans blick, något elakt. Något självbelåtet.

”Det där var pinsamt”, sa han.

”Varför väntade ni inte på mig?”

”Du tog för lång tid på dig.” Han ryckte på axlarna.

”Du gjorde det med flit. Du försökte skrämma mig.”

”Var inte dum”, sa han och reste sig. ”Du skrämde upp dig själv.” Han höll ut handen till Sophie. ”Kom, sötnos. Jag ska hjälpa dig att bygga ett nytt sandslott.”

Jag såg dem gå sin väg. Sophie tittade på mig över axeln, med bekymrad min i sitt lilla ansikte. Jag log lugnande. Livräddaren kom fram till mig. ”Är allt bra nu, señora?”

”Ja, ja, det är bra.” Jag ville inte att han skulle dröja sig kvar. Han vände sig bort och jag såg något i hans ansikte. Medlidande? Eller trodde han bara att jag var en dum blondin som överreagerade? Jag tänkte på hur jag hade plaskat omkring i vattnet, hur desperat jag hade känt mig. Hur hade jag blivit sådan? Hur hade jag förvandlats till den här kvinnan som inte kunde gå på toaletten utan att vara rädd?

Andrew fyllde en hink med sand. Sophie och han hade samma beslutsamma min. Han kände att jag tittade på honom, gav mig en liten vinkning och ett vänligt leende.

Du inbillar dig. Det var vad jag hade sagt till honom, och han såg till att jag fick betala för det.

Men han hade inte bara varit ute efter att skrämma mig. Han ville att jag skulle veta att han kunde ta henne ifrån mig. På ett ögonblick. En dag när jag var i badrummet, eller kanske hade gått ut en stund, eller var i affären och handlade, så skulle de bara kunna vara borta. Jag skulle aldrig få se henne mer.

Jag måste lämna honom när vi kom hem. Det fanns ingen mer tid för planering. Vad som än krävdes, hur riskabelt det än var, måste jag få med mig Sophie bort från honom.

Jag lyfte långsamt handen, pussade min handflata och blåste kyssen åt hans håll.

KAPITEL TVÅ

DECEMBER 2016

HUSET ÄR TYST när jag vaknar, och golvbrädorna känns kalla under fötterna när jag häver mig upp ur sängen. ”Sophie?” Hon svarar inte. Ibland går hon upp tidigt för att jobba med något projekt eller ta en promenad. Hon tycker om att studera mönstren i snön och isen. Jag blir orolig när hon går ut i skogen ensam, men hon har vandrarkängor på sig och bär med sig en vissla, och att försöka hålla henne hemma när hon känner sig inspirerad är som att försöka fånga blixten i en flaska.

Huttrande sveper jag flanellmorgonrocken tätare runt kroppen och hasar ut i köket. Sophie har satt en kapsel i kaffemaskinen åt mig och fäst en lapp på den.

Förlåt, mamma. Snön kallade … XO

Mitt barn, konstnären. Jag nålar fast lappen på anslagstavlan ovanpå de andra som jag har sparat, och kontrollerar sedan att hon har låst dörren och aktiverat larmet igen. Hon brukar glömma, skyller på att vi ändå inte har något som är värt att stjäla. Jag påminner henne om att det inte är det som är poängen.

Jag duschar så varmt som jag klarar av, ångan fyller rummet och tvålvattnet virvlar runt fötterna och ner i avloppet. Håret är långt igen och de våta slingorna ligger platt mot brösten. Tankarna går till mina planer för den kommande veckan, vilka kunder som eventuellt behöver mer hjälp före jul, ifall jag borde annonsera efter en städare till eller inte. Jag kanske kan expandera och åta mig en del fastighetsskötarjobb nästa år när Sophie flyttar iväg för att plugga. Jag njuter av känslan av att ha uppnått något. I början var det bara jag, en risig bil och en låda med städgrejer. Nu har jag fyra heltidsanställda och ingenting som håller mig tillbaka.

När jag har klätt på mig tar jag mobilen ur laddaren och ser att jag har fått ett sms från Marcus. Vill du fortfarande hoppa över den här veckan? Meddela mig. Marcus håller lektioner i självförsvar för min stödgrupp, som består av kvinnor som har utsatts för våld i hemmet, och ibland ger han mig privatlektioner.

Jag messar tillbaka. Ja, jag har för mycket att göra, men vi ses på mötet. Jag gör en kopp kaffe till – den första är för att jag inte ska förlora förståndet, den andra är ren njutning – och ställer upp mobilen mot fruktskålen på vårt köksbord. Jag loggar in på Skype och väntar på att Jenny ska svara på min uppringning.

Hon kommer i bild, med det ljusa håret fortfarande rufsigt efter sömnen och det bleka ansiktet osminkat, men hon har ett slags eterisk skönhet som får henne att se ut som en ängel – och mycket yngre än sina fyrtiofem år. Jag brukar skämta med henne om att jag skulle vara tvungen att röja henne ur vägen om hon inte var min bästa vän.

”Herregud”, sa hon. ”Vilken morgon.”

”Jaså?”

”Tonårstjejer.” Hon skakar på huvudet. ”Nog om det. Vad ska du göra i dag?”

”Jag har ett städjobb. Sedan tänkte jag kanske julhandla lite.”

”Jag trodde att lördagar var din lediga dag.”

”En av de nya tjejerna har slutat – hon har gått tillbaka till sin pojkvän.” De flesta tjejer jag anställer kommer från stödgruppen. Kvinnor som börjar om med spillrorna av sitt liv i resväskor, soppåsar eller baksätet på bilen. Tyvärr är de inte alltid redo att gå vidare. ”Hon säger att han har förändrats, men du vet …”

”Precis.” Vi är tysta båda två. Hon behöver inte tala om för mig att hon tänker på sin exmake, precis som hon vet att jag tänker på Andrew. Jenny och jag träffades också i stödgruppen.

”Hur är det med Sophie?” frågar hon. Vi pratar om julklappsidéer, om allt möjligt som dyker upp i huvudet på oss. Under de senaste åren har vi julhandlat tillsammans – Jenny har faktiskt förmågan att förvandla julkaoset i köpcentret till ett roligt äventyr. Jag saknar henne något fruktansvärt sedan hon flyttade till Vancouver för några månader sedan, men vi försöker talas vid ofta.

”Jag vet inte riktigt med Greg”, säger jag. ”Vad ger man till någon som man bara har varit ihop med i några månader?”

”Vad sägs om en fin middag? Eller cologne? The Gap har rea på tröjor.”

”Han är nog inte riktigt Gap-typen.” Jag ler och försöker föreställa mig Greg med sina färgglada tatueringar och sitt snaggade hår i en snobbig tröja. Jag har aldrig sett honom i något annat än UPS-uniformen, eller i skjorta och mörka jeans när han klär upp sig. Han ser ganska skrämmande ut, men när man börjar prata med honom lägger man märke till hans varma, bruna ögon och hans sorglösa skratt. Cologne kanske är en bra idé. Sedan inser jag att jag inte ens vet vilken sort han använder.

”Jag får fundera på saken”, säger jag. ”Jag har tänkt att jag kanske skulle bjuda in honom att klä granen ihop med Sophie och mig, men det har alltid varit vår tradition.”

”Du ska nog fråga henne vad hon tycker om det.”

”Bra idé.” Jag kastar en blick på klockan. ”Jag måste nog sätta fart nu.”

Det har börjat regna och snön som ligger i vägkanterna blir till en sörja som hugger tag i däcken. Vinter i Dogwood Bay innebär att man aldrig vet om man kan förvänta sig regn eller snö, eller båda delarna. Jag är en halvtimme sen, men det lär inte göra något. Mrs Carlson, en trevlig gammal dam som bor ihop med sin katt och sin fågel, åker alltid hemifrån på städdagarna för att hälsa på hos sin syster. Jag följer trädgårdsgången längs sidan av huset. Regnet får snön att smälta på buskar och träd, och snöklumpar slår i marken med dova dunsar. Jag skriker till när en av dem nästan träffar mig.

När jag låser upp dörren är huset iskallt. Jag grejar lite med termostaten, höjer den ett par hack, sedan drar jag av mig stövlarna på dörrmattan, tar på mig sandalerna och ställer ifrån mig lådan med städgrejer på köksbänken. Någonting luktar bränt, som rostat bröd. I diskstället står det en tallrik, en tekopp och en kniv. I ena hörnet av vardagsrummet står en liten plastjulgran, klädd med några få, färgglada prydnader. Det ligger redan en hög med julklappar under den.

Jag börjar med köket, torkar av bänkarna och diskhon tills de blänker, och sedan moppar jag golvet. Jag nynnar julsånger medan jag arbetar och funderar på när Sophie och jag ska skaffa gran. Vi köper alltid en riktig, som vi klär medan vi tittar på Elf och dricker varm choklad.

Jag går vidare in till vardagsrummet, dammar alla ytor med citrondoftande rengöringsmedel, viker ihop en stickad filt, puffar upp kuddarna, dammsuger bort katthår från soffryggen och under dynorna. Jag har inte sett Gatsby, men han ligger antagligen och sover under sängen. Efter det dammsuger jag mattan så att all lugg ligger i samma riktning, och backar därifrån så att jag inte lämnar minsta fotavtryck. Jag tar min låda med mig och går vidare genom hallen, pausar halvvägs när jag får höra ett ljud bakom mig. Jag vänder mig snabbt om och stelnar till i hela kroppen. Ett vitt streck. Gatsby.

Jag smackar och ropar på honom, men han kommer inte fram och hälsar som han brukar. Han jagar väl någon spindel.

När jag är klar i det stora sovrummet går jag vidare till extrarummet, som ligger i andra änden av huset. Mrs Carlson har sällan gäster, men rummet behöver alltid städas på grund av hennes undulat, Atticus. Det är det rummet jag tycker sämst om – mjällen från hans fjädrar får mig att nysa och Atticus skriker hela tiden medan jag städar, men i dag är han ovanligt tystlåten.

När jag skjuter upp dörren möts jag av ett kallt vinddrag. Fönstret är öppet. Jag skyndar mig fram och drar ner rutan. Det är alltså därför som huset är så kallt. Medan jag masserar armarna för att bli varm vänder jag mig om och får se Atticus hopkurad till en boll på botten av buren. Han brukar alltid sitta uppflugen på sin trädgren och skrika åt mig eller ringa i sin klocka. Jag rynkar pannan och går försiktigt närmare. ”Atticus?” Han rör sig inte. Jag tar ett steg till. Han blundar och hans lilla bröstkorg är stilla. Jag tittar på fönstret igen. Hur länge har det stått öppet? Mrs Carlson kommer att bli helt förstörd.

Ute i köket rotar jag runt i min handväska på köksbänken för att hitta mobilen, och välter omkull den av bara farten. Läppglansen rullar ut. Jag struntar i att ta upp den. Mrs Carlsons syster svarar och jag får lov att upprepa mitt namn. Till sist lämnar hon över luren.

”Mrs Carlson, jag är så hemskt ledsen, men Atticus …” Jag pausar. Hur ska jag säga? ”Atticus har gått bort. Jag är så hemskt ledsen”, upprepar jag.

”Åh, nej!” säger hon med skälvande röst. ”Vad är det som har hänt?”

”Jag tror att han kan ha blivit för kall.”

”Fönstret! Jag var så säker på att jag stängde det – jag låter honom alltid få lite frisk luft på morgnarna så att han kan sjunga för fåglarna utanför.” Jag förstår inte varför hon öppnar fönstret helt vid den här tiden på året, men jag vill inte få henne att må ännu sämre genom att fråga.

”Stackars Atticus”, säger hon. ”Jag får ta hand om honom när jag kommer hem.” Rösten brister och jag märker att hon har nära till tårarna. ”Jag kanske kunde begrava honom ute i trädgården under syrenbuskarna. De är så vackra på sommaren. Tycker du att det är en bra plats?”

”Det är det perfekta stället.” Jag kan inte låta henne ta hand om det där alldeles ensam. ”Vill du att jag ska göra det?”

Hon tystnar och jag hör att hon snyter sig. ”Jag kan inte be dig om det.”

”Jag har ingenting emot det.”

”Åh. Det skulle vara så snällt av dig. Det vill jag gärna.” Hon drar efter andan med ett hickljud. ”Jag kommer att sakna honom något alldeles fruktansvärt. Huset kommer att bli så tyst utan hans vackra sång.”

”Han var en underbar fågel.” Hon låter så upprörd. Jag är glad att hon är hos sin syster. Jag köper blommor till henne i veckan och tar en kopp te tillsammans med henne.

”Tack, snälla du.” Hon snyter sig igen. ”Kan du be en bön för honom?”

”Naturligtvis.”

Jag tar en kartong och lite tidningspapper från återvinningen och gör en provisorisk kista till Atticus, och ställer sedan ut den i garaget. Jag avslutar resten av städningen, dammsuger Atticus bur och lägger ett lakan över den. Sedan hämtar jag Atticus kropp i garaget. När jag böjer mig ner för att lyfta upp kartongen fångar jag en doft av något maskulint, någonting träaktigt. Jag reser mig snabbt upp och ser mig omkring. Garaget är prydligt och rent, och upptas bara av hennes döde makes gamla Buick. Hon måste ha en luftrenare.

Jag tänker fortfarande på mrs Carlson när jag går in i köket. Hennes djur har betytt allt för henne sedan hennes make gick bort för tre år sedan. Jag ställer ifrån mig skokartongen, tittar efter mina nycklar på köksbänken och hejdar mig. De är borta. Handväskan står upprätt. Jag välte omkull den förut, och nycklarna och läppglansen ramlade ur. Jag hade lämnat dem där de låg. Jag stirrar på den beigefärgade väskan i skinnimitation som jag hittade på rea på Walmart och som liknar Chanel, i alla fall enligt min dotter. Jag tittar ner i den. Nycklarna och läppglansen ligger prydligt placerade ovanpå min plånbok. Jag snubblar baklänges. Jag stannar inte för att ta stövlarna eller kappan. Jag rusar bara ut ur huset, noterar som hastigast att dörren är olåst. Han gick ut den vägen. Han skulle kunna vänta på mig.

Jag sprintar till bilen, låser dörrarna om mig och trycker in siffrorna på min mobil. Jag rotar runt i handskfacket efter min pepparsprej, tar bort säkerhetshatten och sätter tummen på avtryckaren. Medan jag väntar på polisen stirrar jag på huset och stigen, vaksam på eventuella rörelser.

Det har gått tre månader sedan min bror ringde och berättade att Andrew hade släppts ur fängelset och att någon hade sett honom på Vancouverön. Jag minns hur Chris lät när han ringde, hans tveksamma och spända röst. Jag förstod redan innan han sa något. Det här var samtalet jag hade väntat på. Andrew var en fri man och han skulle hitta mig.

Men dagarna gick. Veckorna, månaderna. Ingenting hände, och jag trodde att vi var trygga.

Blicken vandrar från dörren till vart och ett av fönstren, upp till övervåningen, sedan ner igen. Hela tiden som jag var där inne och städade, sjöng och dammsög, var han också där. Han kanske var så nära att han kunde ha rört vid mig. Varför gjorde han ingenting? Sedan inser jag varför. Det skulle inte ha varit tillräckligt för honom. Han vill att jag ska lida.

Han tänker låta mig betala för vartenda år han har fått tillbringa bakom galler.

KAPITEL TRE

DECEMBER 1997

”SE UPP!” ROPADE Andrew, och jag duckade samtidigt som en snöboll träffade mina stövlar. ”Nej, nu jäklar!” Han tacklade ner min bror på marken. Jag skrattade medan de brottades i snön och försökte trycka nävar med snö innanför kragen på varandra. Pappa hoppade ner från bakänden på flyttbilen och började kasta snöbollar på dem. Det var skönt att se honom le.

Jag önskade att mamma kunde ha varit med. Vi kanske kunde hämta henne senare. Jag pulsade fram genom snön med den tunga kartongen och gick försiktigt uppför den isiga trappan. Hallen luktade fortfarande nymålat och var välkomnande salviagrön. Andrew hade låtit målarna åka tillbaka två gånger därför att färgen hade runnit. Men nu var det perfekt. Vi hade staplat kartonger överallt. De flesta kom från Andrews hus, och de andra var bröllopspresenter.

Jag sköt in kartongen på köksbänken. Jag borde gå ut och hämta nästa, men kunde inte låta bli att gå runt i matsalen och dra med fingrarna över den sammetslena skivan på furubordet som vi hade hämtat ut förra veckan. Jag såg för mitt inre hur min familj kom över och åt middag på söndagskvällarna, fullastade tallrikar, prat och skratt. Mamma kunde vila på soffan medan jag tog hand om disken. Hon verkade så trött nu för tiden och jag var säker på att hennes MS höll på att bli värre, men hon vägrade att prata om det. Jag skulle skicka med dem massvis med rester hem, så att hon inte behövde laga mat på flera dagar. Andrew och pappa skulle prata om husen de byggde och rulla ut ritningar på bordet. Chris skulle suga i sig vartenda ord och räkna dagarna tills han tog sin examen, så att han också kunde börja jobba för Andrew.

Jag gick fram till burspråksfönstren mot framsidan, där isrosor blommade i rutornas hörn, som vackra, frostiga spindelnät. Huset var iskallt – el och vatten hade kopplats på samma morgon – och vi hade värmt oss med smuttar från termosen som Andrew hade haft med sig. ”Det där smakar inte som varm choklad”, retades jag.

Han skrattade. ”Det är mitt specialrecept.”

Jag snurrade runt i en cirkel. Var skulle vi ställa julgranen? Kanske mitt framför fönstret. Vi skulle skaffa en som räckte ända upp till taket och klä den med så många ljus och dekorationer att grenarna tyngdes ner. Det hade snöat kraftigt, vilket var tidigt för Lions Lake, och det såg ut som om vi skulle få en vit jul. Jag kunde inte komma ihåg när det hade hänt senast.

När jag gick tillbaka ut tog Andrew spjärn med benen och lyfte upp en garderobskartong med beslutsam min och ansiktet rosigt av ansträngningen. Han hade tagit av sig jackan och gick i vit trikåskjorta med uppkavlade ärmar. Alla hans företagsbilar var fläckfritt vita, liksom de anställdas skjortor och mössor. Hans byggföretags logga i grönt och svart utgjorde en skarp kontrast.

Pappa och Chris var i lastutrymmet på den hyrda flyttbilen. Andrew hade velat anlita ett flyttföretag och tyckte inte att det var rätt att be min familj. ”Din pappa jobbar hårt hela veckan.” Jag förklarade att vi var en sådan familj. Vi hjälpte varandra.

Jag gick fram till Andrew. ”Så vem vann snöbollskriget?”

”Jag, förstås.” Han log. ”Hur är det?”

”Jag är mer än överlycklig.”

Han knyckte huvudet bakåt och skrattade. Jag kände en liten stöt i bröstet, på samma sätt som jag hade gjort den där sommardagen då han klev in i järnaffären där jag jobbade och bad att få prata med chefen. Jag hade inte sett honom förut, och jag kände alla som jobbade i byggbranschen i vår lilla stad. När han hade gått kilade jag genast in på kontoret och fick veta att han hette Andrew Nash, kom från Victoria och hade hand om nybyggnationerna på ett stycke mark vid ena änden av sjön.

Nästa gång han kom in hjälpte jag honom att hitta allt han behövde, småpratade om Lions Lake, om allt roligt vi gjorde på somrarna, om hur varmt det hade varit den senaste tiden och tänkte samtidigt att jag måste hålla tyst och låta honom säga något, men kunde inte hejda svadan. Jag drog till och med fram en karta och pekade ut de bästa badställena runt sjön. Som om han inte skulle kunna hitta dem själv. Medan han väntade på att jag skulle slå in hans varor föste han hela tiden bort sitt mörkblonda hår med ena handen. Han hade ljusare slingor här och var och håret nådde ner till axlarna på honom.

”Du behöver klippa dig”, sa jag, och rodnade sedan. Vilken sak att säga.

”Ja, det gör jag”, sa han med ett skratt. ”Jag har inte hunnit, bara.” Solljuset sken in genom sidofönstret och träffade hans ögon – gröna, som glaciärvatten.

”Är det Ian Finnegan som är din pappa?”

Jag lämnade över hans kvitto. ”Känner du honom?”

”Jag hörde att han kanske letar efter jobb.”

”Pappa är en jätteduktig snickare, med massor av erfarenhet.” Jag höll andan. Jag ville inte säga för mycket, men kunde inte låta bli att tänka på pappa, som satt där hemma och ringde samtal efter samtal. Han hade haft ett bra jobb, men fått sparken därför att han hade tagit ledigt så mycket för att hjälpa mamma.

”Säg åt honom att titta förbi vid bygget.”

Efter det hade jag träffat Andrew de dagar då jag åkte med lunch till pappa. Han åt sällan tillsammans med sina anställda, men stannade nästan alltid till för att hälsa och fråga hur det var med mig. ”Han slutar aldrig”, berättade pappa vid middagen, med beundran tydligt skriven i ansiktet. ”Han är först på plats med kaffe och munkar till grabbarna, och han är sist därifrån.”

En dag hade jag med mig en rostbiffsmörgås till honom. Han såg så förvånad ut att jag bara stirrade på den i hans hand medan jag skamset väntade. Men så sprack han upp i ett stort leende och sa att rostbiff var hans favorit. Vi satte oss och pratade och han bjöd in mig att titta på lite mark som han funderade på att köpa. Vi promenerade runt hela fastigheten tillsammans, klättrade under och över stockar, kanade nerför backar, skrattade när vi båda nästan föll på rumpan, delade på en flaska vatten och svor över att vi inte hade haft med oss mer. Från den dagen träffades vi så mycket vi kunde.

Vi hade inte bott ihop än, men jag var inte orolig. Vi förstod varandras tankar och humör – han visste när jag hade blivit hungrig och trött, eller när jag var upprörd över något. Och jag kände honom, precis som jag visste att det var mitt bästa beslut någonsin att gifta mig med honom.

Nu hejdade sig Andrew när han gick förbi mig och kysste mig på kinden. ”Välkommen hem, mrs Nash.”

Jag höll på att packa upp en kartong i Andrews nya hemmakontor, lade försiktigt ner mappar i hans skrivbordslåda, när jag fick höra fotsteg bakom mig. Jag vände mig om och log, men tvekade när jag såg hans min. Han verkade nästan upprörd, men så slätade ansiktet ut sig.

”Du behöver inte göra det där”, sa han.

”Jag har ingenting emot det.” Jag undrade om det var åsynen av skrivbordet som störde honom. Det var en av de få saker han hade kvar efter sin pappa. Vi hade hittat det när vi städade ur hans förråd. Han hade inte haft någon större lust att ta in det i huset, utan sa att det var för gammalt och repigt och inte hans stil, men jag tyckte att eken var underbar och att vi kunde lacka om det som ett vinterprojekt.

Han kom fram och tog ifrån mig mapparna och lade ner dem. ”Jag har mitt eget system. Om du lägger något på fel ställe så får jag svårt att hitta det.”

”Jaha. Det förstås.”

”Det luktar gott från köket.” Jag märkte att han försökte lindra stynget efter åthutningen, men jag hade ändå dåligt samvete. Jag borde ha frågat. Jag var bara så van vid att hjälpa till hemma hos mina föräldrar. Ingenting där hade varit förbjudet område sedan mamma diagnostiserades med MS. Jag skötte till och med deras bankärenden.

”Jag lagar Yorkshire pudding.”

”Mmm. Perfekt”, sa han mot min hals.

”Din näsa är kall!”

”Jag skottade uppfarten.” Pappa och Chris hade åkt hem flera timmar tidigare och vi hade packat upp sedan dess. ”Det ser ut som om det kommer att börja snöa igen i kväll.”

”Jag hoppas att de plogar vägarna. Josh bad mig att komma in till jobbet i morgon.”

Han lyfte på huvudet. ”Jag trodde att du skulle ta ledigt så att vi kunde bli färdiga här.”

Jag suckade. ”Det är någon som har sjukanmält sig igen.” Så här års var det visst alltid någon som blev sjuk av för mycket muntert julfirande.

”Jag hade tänkt prata med dig om det här vid middagen, men jag funderar på att erbjuda din pappa förmansjobbet. Det innebär att han skulle behöva resa en hel del.”

”Åh, men det fungerar inte med mamma.” Jag kände besvikelse för pappas skull. De skulle verkligen behöva pengarna, och jag visste att han var entusiastisk över några av projekten de hade lämnat anbud på.

”Om du slutar på järnaffären och jobbar hos mig kommer du att kunna åka hem och hjälpa henne. Jag behöver någon som stylar husen och visningsrummen och väljer inredning, sådana saker.”

”Jag vet inte … Josh har sagt att de kanske kommer att befordra mig till en tjänst på kontoret.” Jag ville inte att folk skulle tro att jag var en bortskämd hemmafru som levde på sin man. När Andrews mamma dog hade han ärvt kapital efter sin morfar, som hade tjänat en förmögenhet på aktiemarknaden, men han fick bara ut små utbetalningar – han var inte förmögen, som mina vänner verkade tro. Dessutom tyckte jag om att jobba i järnaffären, att träffa stamkunderna och att hjälpa folk att hitta saker.

”Älskling, Josh snackar bara skit. Han kommer aldrig att befordra dig.”

”Jag har ju jobbat där i flera år.” Jag hade börjat medan jag fortfarande gick på high school, och jobbat heltid sedan förra året då jag gick ut skolan. Jag hade funderat på att studera på college eller gå några kurser, men visste inte riktigt vad jag ville göra. Jag beundrade att Andrew var så fokuserad fastän han bara var tjugosju år.

”Ja, du är den söta tjejen som jobbar bakom disken. Jag hade hört talas om dig innan jag ens hade satt min fot där. Jag är ledsen, Lindsey, men jag hörde att de skulle befordra Mike.”

”Josh lät verkligen uppriktig.” Jag kände mig varm och arg, men mest sårad.

”Det är inte för att göra dig illa till mods. Jag säger bara hur andra ser på dig. De ser bara en söt blondin.” Han drog i min hästsvans. ”De uppskattar dig inte som jag gör, de ser inte hur intelligent du är, och kreativ.”

Han kanske hade rätt. Järnaffären var kanske en återvändsgränd, men hur många timmar per dag kunde jag ägna mig åt att välja färger? ”Jag kanske kan hjälpa dig med bokföringen?”

”Det är nog bättre att jag tar hand om ekonomin. Men du har en jättebra blick. Jag älskar det du har gjort med det här huset redan nu.”

”Jag har inte gjort mycket.” Han hade valt ut alla färgerna, sa att det måste vara neutrala jordfärger, så att huset skulle bli lättare att sälja om ett år, men jag hade försökt lägga till lite personlighet med våra sängkläder och gardiner och växter. Vi hade hängt bröllopsfotot ovanför den öppna spisen.

”Du har fått det att kännas som hemma. Du vet hur mycket det betyder för mig.” Hans händer gled in under min blus, upp till skulderbladen och ända till nacken samtidigt som han tryckte mig lätt mot bänken. I en kvick rörelse lyfte han upp mig och satte mig på bänken och särade på mina ben. Jag tappade nästan balansen, men han höll mig stadig med sina stora händer på mina höfter och gav mig en okynnig blick. ”Tänk på saken, okej?”

Sedan drog han mig närmare och täckte huden från nyckelbenet upp till munnen med heta kyssar och jag grep tag om hans axlar och tänkte inte på någonting.

Idén till den perfekta julklappen kom till mig samma kväll som vi flyttade in. Vi satt och slappade i soffan när jag insåg att vi hade massvis med foton av min familj på spiselkransen, men bara ett av hans mamma. Han hade inga bilder av sin pappa, för han hade blivit av med en låda med foton när han flyttade för några år sedan. Men jag visste hur jag skulle kunna få tag på några. Hans pappa hade legat i flottan. Nog måste det finnas någon förening för tidigare medlemmar. Jag behövde bara göra lite efterforskningar.

Andrew sa aldrig mycket om sin familj och jag hade aldrig pressat honom, men hans min förändrades ifall han nämnde sin mamma. Ibland såg han sorgsen ut och ibland, när han berättade om något glatt minne, drogs hans läppar till ett ömt leende. Hon dog när han var tjugo och sedan dess har han varit ensam – hans pappa hade redan varit borta i flera år då. Han hade rest iväg med flottan när Andrew var tolv och aldrig kommit tillbaka. ”Han kunde inte anpassa sig till familjelivet efter att ha varit ute till havs i månader”, sa Andrew. ”Det blev för mycket för honom.” Han lät inte ledsen eller arg, bara saklig. Och när hans pappa dog för några år sedan hade Andrew betalat för begravningen.

Jag gick ut på nätet och hittade en lista över fartyg som trafikerade västkusten under de år som Andrews pappa tjänstgjorde i flottan. Sedan var det bara att leta igenom arkiven efter namn och fotografier av besättningsmännen. Inom två dagar hade jag hittat ett foto av Edward Nash som stod i fören på ett fartyg tillsammans med några andra män. Jag förstorade upp det gryniga svartvita fotot på min datorskärm och studerade Edward. Han såg så stel ut i sin uniform, och mycket ung, men ansiktsdragen var förbluffande välbekanta. Jag undrade om de hade något mer än utseendet gemensamt. Det var synd att de aldrig fick chansen att återuppta kontakten. Jag skulle gärna ha velat träffa honom. Jag lutade mig fram och föreställde mig att jag berättade för honom om Andrew.

Din son är underbar. Alla älskar honom. Han gör allt möjligt bra för kommunen, bygger parkbänkar, spelar i ett basebollag för välgörenhet och han har till och med hjälpt min pappa att bygga en rullstolsramp till min mamma, så att hon ska kunna ta sig runt lättare. Du skulle vara så stolt.

Jag skickade ett mejl till fotolabbet och frågade ifall de kunde förbättra bilden, och sökte sedan online efter den perfekta ramen. Andrew skulle bli så förvånad.

Det var julaftons kväll, och Andrew och jag hade bestämt oss för att öppna en julklapp var. Nästa morgon skulle vi åka hem till mina föräldrar och äta pannkaksfrukost. Det var den första juldagen som jag inte skulle vakna hemma hos min familj och det kändes lite vemodigt, men jag var samtidigt förtjust över att få fira ihop med min nyblivne make.

Senare skulle vi slå in julklapparna som vi hade köpt till mina föräldrar och min bror. Det hade varit spännande att gå runt i köpcentret med Andrew och stoppa vagnen full med presenter. När jag oroade mig för att vi spenderade för mycket pengar sa Andrew att han ville skämma bort dem eftersom de hade varit så välkomnande. ”Jag vill bara att de ska bli glada.”

”Kanske den här?” Andrew hade valt fotoramen som jag omsorgsfullt hade slagit in i glittrigt ljusblått papper och lockat snöret till spiraler, som en kaskad av istappar.

”Visst.” Fjärilarna fladdrade i magen av spänning och jag önskade att jag inte hade druckit så mycket äggtoddy. Hans stora händer lyfte varsamt bort papperet. Han tog god tid på sig, blinkade åt mig, drog ut på det. Det var nästan så att jag fick lust att ta det och öppna det åt honom.

Han tog bort det sista lagret papper och stirrade på fotot. ”Vad är det här?” Hans röst lät ihålig. Jag blev förvirrad. Blev han övermannad av känslor?

”Det är ett foto på din pappa.” Jag hade valt det där hans pappa såg minst sträng ut, med blicken fokuserad på något i fjärran.

”Jag vet vad det är. Hur har du fått tag på det?” Han blängde på mig och nu såg jag det. Det var samma uttryck som hos hans pappa. Jag visste inte att han kunde se ut så. Jag letade efter orden.

”Du berättade vad han hette en gång, så jag letade på en av flottans webbplatser.” Jag sträckte ut en hand och lade den på hans underarm. Musklerna spändes och svällde under mina fingrar. Jag drog långsamt bort handen. ”Vi har så många foton av min familj, och jag tänkte …”

”Att du skulle få mig att må skit? Farsan lämnade oss. Jag behöver inte se hans ansikte för att komma ihåg det. Jag kan inte fatta att du gjorde det här.”

Min förlägenhet ersattes av smärta och det stack i ögonen. ”Jag försökte göra någonting fint. Jag visste inte att du var arg på honom – jag vet nästan ingenting om din barndom.”

”Var det därför du letade online? För att gräva upp skit om mig?”

”Självklart inte. Jag förstår inte varför du är så upprörd.”

”Vill du veta något om min pappa? Han var en skitstövel, okej? Han behandlade mig som skit och mamma som skit. Han kom tillbaka två dagar efter det att hon dött och sa att han ville lära känna mig, men egentligen ville han bara ha pengar från fonden. Jag sparkade ut honom.” Han släppte ramen på golvet så att glaset gick i tusen bitar. ”Det där är vad du har gjort med vår jul.”

Han gick därifrån och ett ögonblick senare slog dörren till hans kontor igen med en smäll.

Jag satt kvar i soffan och stirrade på julgranen med suddig blick. Hur kunde jag ha varit så dum? Det var väl självklart att han inte ville bli påmind om sin pappa. Bara för att jag älskade min pappa så mycket betydde det inte att alla andra kände likadant. Men jag kunde inte låta bli att tänka på det Andrew hade sagt – hur han hade tittat på mig. Vi hade aldrig grälat förut. Bara en gång, under vår smekmånad, hade han snäst åt mig och sedan gått iväg på en lång promenad på egen hand och låtit mig vänta på rummet. Senare sa han att han inte hade gillat hur turguiden pratade till mig, vilket var helt och hållet mitt fel. Jag var alldeles för vänskaplig och tänkte inte på att någon skulle kunna misstolka det.

Andrew var kanske bara trött efter vår resa och flytten. Jag tittade bort mot hallen och undrade om jag borde be om ursäkt, men bestämde mig för att ge honom lite utrymme.

Jag plockade upp det trasiga glaset, sopade ihop de små fragmenten, gömde ramen i en garderob och slog sedan på tv:n. Distraktionen hjälpte, men när Andrew inte hade kommit ut från kontoret mer än en timme senare gick jag dit och knackade lätt på dörren. Han svarade inte. Jag lät handen vila mot träet.

”Andrew, förlåt mig.”

Tystnad.

Klockan var nästan midnatt. Mina ögonlock hängde och jag behövde gå och lägga mig, men jag stannade i vardagsrummet och slog in de sista julklapparna till min familj. Till sist hörde jag dörren till Andrews kontor öppnas och sedan tyngde hans vikt ner soffan när han satte sig bredvid mig. Jag höll andan.

”Förlåt, Lindsey”, sa han. ”Jag betedde mig som en idiot.”

Jag vände mig mot honom. ”Nej. Det är jag som ska be om förlåtelse. Jag borde ha förstått.”

”Hur skulle du ha kunnat det? Du har rätt. Jag har inte berättat någonting om honom. Jag har aldrig sagt något till någon, inte till mina kompisar, inte ens till Melissa, och vi bodde ihop i tre år.” Jag försökte låta bli att rycka till när han nämnde sin förra flickvän, som bedrog honom och sedan stal hälften av hans grejer.

”Jag är inte hon”, sa jag. ”Jag älskar dig.”

”Jag vet.” Han andades ut med en suck. ”Jag förtjänar dig inte.”

”Säg inte så. Det är klart att du gör. Jag önskar bara att du ville berätta lite mer om ditt liv för mig.” Jag satte mig nära honom i soffan. ”Jag vill lära känna dig.”

”Det finns inte mycket att berätta.” Han svalde. ”Vi kan väl bara säga att min pappa var ganska tydlig med att jag inte var önskad. Han knuffade mig nerför trappan ett par gånger, mörbultade mig en del och var flitig med bältet. När jag var liten var jag rädd för honom när han var hemma från fartyget. Han skrek ofta åt mamma – och jag såg blåmärken på hennes armar. Jag blev glad när han äntligen stack, men så bara några år senare hittade mamma den första tumören. Jag försökte ta hand om henne så gott jag kunde tills hon dog, men jag var fortfarande bara en unge, du vet?”

Jag ville gråta när jag tänkte på allt han hade fått utstå. Han hade fått bli vuxen så snabbt. ”Du har min familj nu.” Jag lutade mig fram och lade armarna om honom och kramade hårt.

”Ni betyder så mycket för mig, allihop”, sa han. ”Det var som om jag drev omkring i flera år, och nu äntligen har hittat någonstans att landa. Jag vill aldrig förlora dig.” Han vilade sin varma kind mot min och kramade mig. Jag slappnade av i kroppen och kände en våg av lättnad. Det här var den Andrew jag kände och älskade. ”Jag är verkligen ledsen för att jag hade sönder din julklapp”, sa han. ”Jag vill inte tänka på all tid du ägnade åt att göra den speciellt till mig, och så går jag och förstör alltihop. Jag vet inte varför jag blir sådan där ibland. Det är som om jag bara ser rött och inte kan tänka klart. Jag vill inte vara sådan ihop med dig.” Han lät så förvirrad, så osäker på sig själv, så skamsen.

Jag drog mig bakåt och tittade honom i ansiktet. ”Det är ingen stor grej, okej? Vi har många jular framför oss. Nästa år stickar jag en smaklös halsduk åt dig i stället, eller något.”

Han lade händerna runt mitt ansikte. ”Du är för snäll. Hur har jag kunnat ha en sådan tur?”

”Du kanske inte tycker att du har lika stor tur när du drabbas av mitt familjekaos i morgon.”

”Vi går och lägger oss. Jag vill hålla om dig och visa dig hur mycket jag älskar dig.” Han tittade på mig på det där sättet som brukade få mig att längta efter hans beröring, men någonting höll mig tillbaka.

Jag tog upp en röd rosett. ”Inte än! Vi måste bli klara med julklapparna.”

Jag såg på när han omsorgsfullt placerade den röda rosetten mitt på ett stort paket. Jag kände mig fortfarande ur balans, men skakade av mig de kvardröjande negativa känslorna. Det var så här ett riktigt äktenskap var – gräl, missförstånd och sedan tala ut och komma varandra ännu närmare.

Det var okej att vi inte slog in alla julklapparna tillsammans. Vi avslutade dem tillsammans.

KAPITEL FYRA

DECEMBER 2016

POLISEN HETER D. PARKER och är polisinspektör. Hon ser ut att vara mellan trettiofem och fyrtio, har kastanjebrunt hår samlat i en knut, ljusa blå ögon och ett vänligt leende som jag vet är tänkt att få mig att slappna av, men jag kan inte låta bli att darra och snubbla över orden. Jag håller hennes kort hårt i handen och tittar på det, som om den ridande polisens logga och officiella bokstäver på något sätt kommer att göra mig trygg. Jag kan inte minnas vad D:et i hennes namn står för, presentationen är ett töcken. Jag blev så oerhört lättad när jag såg hennes bil köra in bakom mig. Hon gick före in i huset för att förvissa sig om att ingen gömde sig där, men jag visste redan att Andrew skulle vara långt borta. Han är för smart för att dröja sig kvar.

Vi står i köket nu och jag försöker förklara varför jag är så säker på att det var min exman. ”Han brukade lägga nycklarna ovanpå plånboken – han blev arg på mig när jag tappade bort dem.”

”Saknas det något i plånboken?”

”Jag vet inte. Han lade tillbaka läppglansen i väskan också.” Jag stirrar på stiftet och vet att jag aldrig kommer att använda det igen så länge jag lever. ”Han måste ha kommit in genom fönstret.”

”Okej, visa mig var.”

Jag tar henne med till gästrummet, pekar på fönstret och hon tittar ut genom det. Jag tänker på hur mycket det har regnat den senaste timmen och på att all snön runt huset har smält.

”Vet du om det finns några värdesaker i huset?”

”Kanske några smycken – men Andrew skulle inte ta något. Han ville bara att jag skulle veta att han fanns i huset. Jag tror att han gömde sig i garderoben i hallen och smet ut när jag städade sovrummen. Gatsby blev skrämd där ute i hallen.”

”Gatsby?”

”Katten.”

”Jag borde antagligen prata med honom också.” Jag blinkar förvånat, hon ler och rycker på axlarna. ”Polishumor.” Hon sneglar på fönsterramen och lutar sig fram som om hon letar efter något på fönsterbrädan. ”Jag penslar efter avtryck, och så behöver jag telefonnumret till husägaren.”

Jag väntar i soffan medan hon arbetar på övervåningen. Jag hör det låga mumlet från hennes röst när hon pratar i telefon, hennes fotsteg. Det var uppenbart att hon inte ville prata med mrs Carlson medan jag var kvar i rummet – hon bad mig att gå en trappa ner och vänta, eftersom hon kanske skulle ha fler frågor.

Inspektören (jag minns nu att förnamnet var Dana) kommer ner med sin fingeravtrycksutrustning. Hon har redan tagit mina avtryck att jämföra med och penslat min väska och garderobsdörren, men inte fått fram något. Hon sätter sig i andra änden av soffan.

”Jag fick några från fönsterbrädan. Jag gör några jämförelser nere på stationen senare.” Jag vet redan att om hon inte har hittat något i resten av huset kommer hon inte att hitta något på fönstret heller.

”Har du pratat med mrs Carlson? Hon måste vara så orolig.” Och rädd. Jag hatar att tänka på att Andrew orsakade hennes vackra fågels död. Vad ska hon tänka om mig nu?

”Hon är på väg hem nu och ska se efter om det är något som saknas.” Hon kastar en blick på klockan. ”Jag ska träffa henne här om ett par timmar.”

”Får jag gå nu?”

”Bara några frågor till, om det går bra.” Rösten är fortfarande avspänd, men blicken är intensiv. ”Du sa att din exmake släpptes ur fängelse nyligen. Vad satt han inne för?”

”Rattfylla och grovt vållande till annans död.” Inspektören tittar fortfarande på mig och ögonen smalnar, som om hon väntar på att jag ska komma till saken, men jag har svårt att prata med alla minnen som störtar över mig. ”Han körde in i en annan bil och kvinnan som satt i den dog. De hittade en pistol i hans bil. Han sa till poliserna att han ville döda mig.” Han hade fått tio år, maxstraffet. Många förbrytare sitter bara av två tredjedelar av straffet, men hans hetsiga humör fungerade äntligen till min favör. Han vägrade att delta i några behandlingsprogram, han visade aldrig någon ånger och han hamnade i bråk så ofta att han ständigt blev nekad villkorlig frigivning. Efter sju år skulle han ha kunnat ansöka om att bli släppt, men så knivhögg han en man inne i fängelset och var nära att döda honom. Han hävdade att det var i självförsvar och slapp åtal, men det slutade med att han avtjänade hela sitt straff.

”Har du hört av honom sedan han släpptes?”

”Nej, men du förstår inte. Han försöker psyka mig. Han gör så här för att skrämma mig.” Jag börjar svettas men känner mig kall i hela kroppen. Jag vill ha en tjock filt, ett varmt bad.

”Jag ska kontrollera var han håller till.”

”Det här är ingenting som jag hittar på.” Jag hör det defensiva tonfallet i min röst och vet att jag låter fientlig, men hennes min förändras inte. ”Han var här. Jag vet att han var det.”

”Jag förstår att du är rädd för honom”, säger hon. ”Men utan några bevis för att ett brott har begåtts eller för att han har varit inne i huset, kan jag tyvärr inte göra något.” Hon ser allvarlig ut och jag får en känsla av att hon faktiskt tror mig, men det skänker ingen större tröst för tillfället.

”Vad kan jag göra då? Hur kan jag skydda mig?”

”Du skulle kunna ansöka om ett ordningskontrakt enligt paragraf 810, men rätten kommer att vilja ha fler bevis för att han utgör ett hot mot din säkerhet. Om det är din exmake som har flyttat på nycklarna är det kusligt, men inte nödvändigtvis hotfullt.”

”Är det ett besöksförbud?”

”Någonting liknande, ja. Om du vill ha ett besöksförbud brukar det vanligtvis beviljas i rätten vid tiden för skilsmässan. Ett ordningskontrakt fungerar mer förebyggande. Han måste gå med på villkoren inför rätten och han kan motsätta sig kontraktet. Då blir det din sak att visa varför det behövs.

”Jag måste alltså vänta tills han gör något riktigt illa?”

”Om du känner att han håller på att bli ett verkligt hot, ring mig så hjälper jag dig genom processen.” Hon skriver något på baksidan av ett annat visitkort och ger det till mig. ”Och ring om du kommer ihåg någonting mer om det som har hänt här i dag. Mitt mobilnummer står på baksidan.”

När hon följer mig till dörren ser jag att Atticus kartong står kvar på köksbänken. ”Jag skulle begrava hennes fågel.”

”Det regnar ganska hårt nu.”

”Jag sa att jag skulle göra det.” Jag tar kartongen och trycker den mot mitt bröst.

”Vad sägs om att jag tar hand om den?”

Visst. Så att hon kan kasta ut honom genom bilrutan så snart hon har kommit ut på stora vägen? ”Tack, men jag vet att det skulle kännas bättre för mrs Carlson om hon visste att jag har tagit hand om det.” Jag tar min väska och går mot dörren innan hon kan hejda mig.

Hon tittar på från altanen på baksidan medan jag går till trädgårdsskjulet och drar med mig spaden bort till syrenbuskarna. Jag stöter ner den i den hårda jorden och trycker till med foten. Vinden driver det kalla regnet i ansiktet på mig och håret blir dyngsurt, iskalla rännilar rinner längs med halsen, men jag kan inte sluta. Jag flåsar ut luften. Kom igen, kom igen. Jag får upp en klump jord och kastar den åt sidan. Fotsteg närmar sig och tystnar bredvid mig.

”Är du säker på att du inte …”

En klump landar bredvid hennes fötter, hon kliver smidigt åt sidan och säger ingenting mer medan jag gräver gropen, placerar kartongen i den och öser över jorden med händerna.

Jag rätar på mig och tar några djupa andetag. Jag tittar inte på polisinspektören. Jag blundar, böjer på huvudet och ber en bön för Atticus. Sedan ber jag en bön för Sophie och mig.

KAPITEL FEM

NOVEMBER 1998

HON SPARKADE IGEN. Jag stannade tvärt mitt i järnaffären och strök händerna över magen. Där var en fot, hennes lilla rumpa, eller kanske var det en axel. Andrew blev så glad när läkaren sa att vi skulle få en flicka att han köpte henne ett rosa metspö. Jag tryckte lätt mot magen, log när jag kände att hon tryckte tillbaka, och föreställde mig att hon slog volter. En babyballerina, en akrobat. Jag hade inte planerat att bli gravid fem månader in i vårt äktenskap, men när Andrew sa att han ville ha barn medan vi var unga så att vi skulle orka hålla jämna steg med dem och sedan kunna njuta när vi blev äldre, lät det vettigt. Jag kunde alltid fokusera på min karriär senare.

Jag suckade och tittade upp på väggen igen. Jag hade stirrat på kökskranarna som hängde där i tjugo minuter nu, och kunde fortfarande inte komma ihåg ifall Andrew hade velat ha borstat nickel eller rostfritt stål. Han hade sagt: ”Ta bara dem vi pratade om”, men han hade gått in och ut så ofta på sistone och gett instruktioner i förbifarten, att det mesta verkade läcka ut ur mitt huvud i samma stund som han försvann. Han var så tålmodig med mig. Två gånger hade han fått åka hem från jobbet för att lämna sina reservnycklar till mig. Senare hade han hittat nyckelknippan i frysen. Jag kunde inte för mitt liv begripa varför jag hade lagt den där. Nu lägger han nycklarna ovanpå min plånbok varje morgon.

När han tittade bekymrat på mig och sa: ”Du borde kanske gå till läkaren. De där graviditetshormonerna verkar göra dig förvirrad”, sa jag att jag bara var trött.

Han hade också varit trött. Det här nya projektet tog upp så mycket av hans tid, men ändå pjoskade han med mig och såg till att jag åt nyttigt och gick långa promenader. Jag blev förvånad när han följde med mig för att välja mammakläder – de flesta män verkade inte bry sig om sådana saker. Min kompis Samantha retades med mig och sa att jag började klä mig som en fyrtioårig fotbollsmorsa, men att hon gillade att visa upp sin kropp. Jag behövde inte det längre. Andrews smak var mer vuxen, mogen. Vilken man ville att alla skulle titta ner i hans frus urringning?

Prislapparna blev suddiga. Jag blinkade några gånger, spärrade upp ögonen och försökte tvinga mig att koncentrera mig, men ögonlocken kändes så tunga och jag kunde inte låta bli att gäspa. Jag tänkte på vår säng och på kycklinggrytan i Crock-Pot:en. Jag kanske borde ge upp det här med kranarna.

Jag sprang mot bilen med sänkt huvud och höll kappan hårt om magen med ena handen, men regnet piskade ändå hårt mot ansiktet. Novemberhimlen var mörk och dyster, rostbruna löv snurrade och flöt med vattenströmmen som snabbt bildades bredvid vägen. Jag var dyblöt om fötterna och kall om tårna. Jag borde ha tagit stövlar på mig, men jag trodde att det här skulle gå snabbt.

Jag slet upp bildörren, klev in och kurade ihop mig bakom ratten. När jag vred om nyckeln klickade det bara om startmotorn. Jag försökte några gånger, mer desperat för varje försök. Till sist gav jag upp och sträckte mig efter väskan för att ta fram mobilen, som jag nu kom ihåg att jag hade glömt hemma. Jag kröp ihop i min fuktiga kappa och försökte tänka ut vad jag skulle göra. Vi hade ingen vägassistans och mamma kunde inte köra bil. Jag skulle bli tvungen att ringa till Andrew inifrån butiken. Men jag hatade tanken på att han skulle behöva åka från jobbet för att hämta mig.

Jag klafsade tillbaka genom pölarna. Håret var dyngsurt och jag var kall ända in i märgen. ”Skulle jag kunna få låna er telefon?” frågade jag en av expediterna. ”Min bil vill inte starta.”

”Behöver du lift?” sa mannen bredvid mig i kön.

Jag vände mig om – det var Bob Irvine, som drev ett annat byggbolag i staden. Tack gode Gud. Nu behövde jag inte störa Andrew. Jag hade känt Bob i åratal. Hans dotter gick i skolan med min bror. Han hade alltid varit snäll.

”Ja, tack”, sa jag. ”Det skulle vara toppen.”

Jag klev ut från den varma duschen, torkade håret med en handduk och njöt av den ångande värmen i badrummet när jag fick höra Andrews bil på uppfarten. Han måste ha bestämt sig för att komma hem tidigt. Jag drog på mig yogabyxor och en lång sweatshirt, såg till att hänga upp handduken och slätade ut filtarna på vår säng så att det inte fanns en enda skrynkla. Medan jag gick genom huset granskade jag det snabbt och föste in mina skor i garderoben. Jag ville att huset skulle vara prydligt, trots att det blev svårare nu när magen var så tung att det ibland kändes som om jag skulle tippa över. Min favoritgång på varuhuset var den med alla städartiklarna. Andrew retades med mig och sa att jag hade blivit beroende, och på sätt och vis stämde det. Om det kom ut en ny skurborste eller ett nytt bonvax eller polermedel på marknaden måste jag bara testa det. Jag tyckte om att stå i ena änden av ett rum som jag just hade städat och njuta av de blänkande ytorna, den perfekt dammsugna mattan, de gnistrande fönstren, den citrondoftande luften. Det fanns inget annat som var lika tillfredsställande.

Andrew klev in genom ytterdörren och regnet blåste in efter honom. Jag fångade en glimt av träden utanför som böjde sig och vajade häftigt i vinden. Ovädret hade tilltagit.

”Hej, älskling!” sa jag. ”Vill du ha kycklinggryta och varma mackor?” Jag hade lagt in några bröd i ugnen innan jag duschade, och kunde känna smördoften sprida sig i huset.

Jag sträckte mig upp för att ge honom en kyss. Han vred på huvudet i sista sekunden. Ansiktet var rödblommigt, nästan rödmosigt, och hans kind alldeles kall under mina läppar. Jag tog häpet ett steg bakåt.

”Var är din bil?” frågade han.

”Den gick sönder. Jag försökte ringa dig. Bob Irvine skjutsade hem mig.”

”Du skulle ha ringt efter en taxi.”

”Det tänkte jag inte på. Han erbjöd sig, och …”

”Du är min fru och bär på mitt barn. Begriper du inte hur det ser ut?”

Jag förstod inte vad som var fel. Jag trodde att han gillade Bob Irvine. ”Jag var försiktig. Jag stressade inte upp barnet eller något.”

”Herregud, för att vara så pass smart kan du ibland vara otroligt dum, Lindsey.”

Jag bara gapade och kände en smärta så snabb och skarp under revbenen att det var som om barnet hade sparkat mig, men hon hade inte rört sig. ”Det där var elakt.” Mina kinder hettade när jag mindes alla misstag jag hade begått på sistone. Tyckte han verkligen så om mig?

Han trängde sig förbi mig så att jag nästan for in i hallväggen, och jag uppfattade en lukt av whiskey. Men det kunde inte stämma – han jobbade ju hela dagen. Jag tvekade och följde sedan efter honom in i köket och såg att han tog en öl ur kylen. Han var ostadig på benen.

”Har du druckit?” Han gick gärna till puben tillsammans med arbetarna efter jobbet om de hade haft en hård dag – och det hade varit många sådana på senaste tiden – men han drack inte mer än två öl och ringde alltid och kollade att allt var bra med mig först.

Han vände sig om och öppnade burken. ”Jag vill aldrig se dig kliva ur en annan mans bil igen. Jag såg nog hur du log mot honom, och hörde ditt flirtiga hej då.”

”Höll du koll på mig?” Jag hade inte sett hans bil på uppfarten eller på vägen. Han hade kanske kommit hem tidigt och sedan åkt igen. Men varför skulle han göra det?”

”Du har haft för många kilometer på trippmätaren i bilen. Vart har du åkt om dagarna?”

”Ibland kör jag bara omkring. Jag blir uttråkad.” Andrew hade frågat mig om hur jag haft det under dagen förut, ville gärna höra allting om vad jag gjorde och vem jag träffade, men jag trodde att han bara var intresserad. Jag hade ingen aning om att han kontrollerade hur långt jag körde. Jag ville säga åt honom att det var fel, men hans uppsyn skrämde mig, hans sätt att luta sig mot bänken och gripa hårt om kanten.

”Du åt lunch på puben med Samantha i går.”

Han såg arg ut, nästan anklagande. Jag började också bli upprörd. Jag tyckte inte om att han talade så där till mig, tyckte inte om att känna att jag hade gjort något galet – och inte ens visste vad det var.

”Jag berättade ju att vi hade ätit lunch.” Jag träffade sällan mina kompisar längre. De flesta gick på college eller hade flyttat ihop med pojkvännen, och Andrew verkade inte tycka om de som hade stannat kvar i stan. När Samantha ringde hade jag ivrigt tagit chansen att få en pratstund med en kompis.

”Du nämnde inte att det var på en bar, Lindsey. Du ska snart bli mamma.”

”Jag drack inget. Jag fattar inte varför du är så arg.”

”Peters fru brukade också gå på puben.” Han höll stint fast min blick. ”Du minns väl vad som hände med henne.” Peter var en av hans arbetare. En som jag inte tyckte särskilt mycket om. Jag brukade undvika honom när jag kom till byggplatsen. Han hade kommit på sin fru med att vara otrogen och skilt sig från henne och fått både barnen och huset. Jag kunde inte tro att Andrew inte litade på mig. Hur kunde han behandla mig så här?

”Jag skulle aldrig vara otrogen mot dig, Andrew.”

”Nej, det är nog säkrast.” Han tog en djup klunk öl, utan att släppa ögonkontakten.

”Och vad ska det betyda, egentligen?”

”Det betyder att du inte liftar med andra män.”

Pulsen rusade. Jag hade sett Andrew bli frustrerad, sett honom komma hem på dåligt humör, då han gick in på sitt kontor i timmar i sträck eller satt och stirrade på tv:n, men han hade aldrig varit grym eller hämndlysten. Det kändes som om en främling hade promenerat in i vårt hus.

”Jag borde kanske sova över hos mina föräldrar i natt.”

”Du åker ingenstans. Väglaget är för dåligt.”

Barnet vred och vände på sig. Jag föreställde mig mina hjärtslag, hur högljudda de måste vara. Stress var inte bra. Jag måste hålla mig lugn. Jag kupade handen över magen. Såja, lilla bebisen. Såja.

Andrew fäste blicken på min mage. ”Det är ju det jag försöker säga, Lindsey. Du måste vara försiktigare. Jag vill inte att något ska hända med bebisen, förstått?”

Nej. Det var inte alls det han sa. Det såg jag i hans ansikte. En varning. Han hotade inte bara med att ta ut skilsmässa. Det här var ett hot om något mycket allvarligare. Något som jag inte ens kunde föreställa mig, men det var tjockt och mörkt och farligt.

”Jag förstår.”

Han tömde ölburken och tog fram en ny ur kylen. ”Då har vi ingenting att oroa oss för då, eller hur?” Han gick in i vardagsrummet, slängde sig i soffan och sträckte sig efter fjärrkontrollen. Jag visste inte om vi hade pratat färdigt och var rädd för att röra mig. Jag gick långsamt fram till dörröppningen och väntade en stund, men han stirrade på tv:n. Jag iakttog honom när han lyfte ölburken till munnen, såg halsmusklerna röra sig när han drack. Kunde det vara spriten? En del män blev riktigt elaka när de drack. I vanliga fall skulle Andrew aldrig säga sådana här saker.

Grytan puttrade på spisen bakom mig i köket. Mat. Jag behövde få honom att äta. Mamma sa alltid åt pappa att inte dricka på fastande mage.

Andrew tittade inte ens upp när jag kom tillbaka in i vardagsrummet. Jag ställde den djupa tallriken på soffbordet framför honom. Han tittade på en ishockeymatch, de röda dräkterna reflekterades i hans ögon. Jag satte mig långsamt i soffan, andades spänt. Plötsligt sträckte han ut handen och jag ryckte till, men han lade den bara på min mage. Hans handflata var het.

”Vi borde installera ett inbrottslarm i huset”, sa han. ”Det har varit många inbrott på sistone. Vi kan koppla upp det så att jag kan hålla koll på kamerorna från jobbet.”

Jag stirrade på hans profil, tänkte på att kameror skulle bevaka mig varje dag, följa mig runt i huset. Hans hand tryckte hårdare mot min mage och jag drog mig bakåt inför det plötsliga trycket.

”Okej”, sa jag. ”Om det är det du vill.”

KAPITEL SEX

DECEMBER 2016

NÄR JAG KOMMER hem ligger Sophie utsträckt på vardagsrumsgolvet och tecknar. Som barn var hon besatt av att måla och ställde sig framför staffliet som Andrew hade gjort till henne, med de knubbiga kinderna smetiga av färg och händerna runt en pensel som hon smackade mot papperet i djärva, lila drag. ”Titta, mamma! Det är du!”

Sedan hon började high school är bläck det teckningsmedium hon föredrar. Hon kan arbeta med en skiss i veckor, bistert beslutsam eller belåtet salig. Jag hittar hennes klotter på blocket bredvid telefonen, på posten vi får, på dagstidningen, på veckotidningarna. Jag har börjat lägga undan dem i en låda. Ibland tar jag fram dem och studerar linjerna, svängarna i varje penndrag. Jag älskar de här glimtarna in i hennes huvud, hennes föreställningsvärld. En värld där älvor kan förvandlas till träd och fiskar till fåglar och där lådor kan bli blommor och vingar och troll och drakar.

Ibland oroar jag mig för det jag ser: en dödskalle med ett brustet hjärta, ett däck med flammor, djävulshorn, sorgsna clownansikten, floder av tårar. När jag frågar henne vad de betyder rycker hon bara på axlarna.

”Jag tänker inte på det. De bara blir så där.”

Allting hos Sophie är uttrycksfullt, det hon säger, hennes ansikte, hennes sätt att röra händerna när hon pratar. Hon är mer lik Andrew än mig, men hon har en helt egen stil. Hon går klädd i tunikor, mönstrade leggings och scarves, färgar håret rosa och blått och turkost. Den här veckan är det lila, vilket får hennes gröna ögon att se enorma ut. Hon har min kroppsform. Vi är små, men starka. Vi kan springa fort.

När jag berättade för henne att Andrew hade släppts ur fängelset blev hon tyst, och sedan sa hon: ”Vadå då? Han sa till sin advokat att han skulle lämna oss i fred, eller hur?” Hans advokat hade ringt till min advokat efter det att skilsmässan hade gått igenom: Andrew önskar Lindsey allt gott och ska inte störa henne mer. Han skickade också en stor check som bidrag till Sophies försörjning. Jag har aldrig använt något av det utan satt in det på ett sparkonto till henne.

”Vi måste ändå vara extra försiktiga från och med nu”, sa jag.

”Vi betyder ingenting för honom längre”, envisades hon.

”Du betyder massor för mig. Så var försiktig, okej? Berätta för mig om du ser honom.”

”Jag vet inte ens hur han ser ut längre.” Hon var irriterad, frustrerad över min oro, och jag hoppades att hon hade rätt och att jag oroade mig i onödan.

Nu vet jag att Andrew bara har väntat.

Jag tar en kudde från soffan och lägger mig bredvid henne. ”Hur var din promenad?”

”Den var väl bra.” Hon sneglar på mig. ”Hur var det på jobbet? Värker ryggen igen?”

”Jag tog en värktablett.”

”Du behöver göra yoga. Det skulle hjälpa.” Ibland tappar hon upp ett varmt bad åt mig, eller masserar mina fötter med lavendelolja och tjatar på mig om att skaffa mig ett annat jobb. Hon förstår inte att jag tycker om att städa. Jag låtar tankarna vandra medan jag skurar och tvättar och ordnar. Hela mitt inre lugnar ner sig och jag känner mig nöjd och belåten – och stolt – när jag stänger kundens dörr efter mig. Jag tycker om att vara egenföretagare, att vara självständig och kunna försörja mig själv och min dotter.

Jag har försökt förklara för Sophie att städning ger mig samma känsla som den hon får när hon målar, men hon sa bara: ”Vad ska du göra när du blir gammal? Du måste tänka på pensionen, mamma.” Då svarade jag att hon var min pensionsplan och hon bara skrattade och gav mig en kram. En del skulle antagligen tycka att vi är alltför engagerade i varandras liv, alltför insnärjda, att vi saknar gränser, men åt helvete med dem. Jag behöver ha det så här.

”Jag har en sak att berätta”, säger jag. Vi har haft många svåra samtal genom åren, fler än något barn borde behöva utstå, men jag vet inte hur jag ska inleda det här.

Hon kastar en blick på mig. ”Har du och Greg gjort slut?”

”Va? Nej.” Jag noterar att den tanken verkar göra henne upprörd, och lägger det i bakhuvudet till en annan gång. Jag märker att hon gillar honom, men Greg och jag är inte seriösa. Jag hoppas att hon inte blir alltför fäst vid honom.

”Det hände en sak i dag”, säger jag.

Nu har jag Sophies fulla uppmärksamhet. ”Vadå?”

”Jag fick ringa till polisen eftersom någon bröt sig in hemma hos mrs Carlson, men det verkar inte som om något blev stulet.” Jag tar ett djupt andetag. ”Jag är ganska säker på att det var din pappa.”

Hon ser chockad ut. Pennan glider ur hennes hand. ”Varför skulle han gå dit?” Sedan möter hon min blick och jag ser insikten vakna där inne. ”Tror du att han ville skada dig?”

”Jag vet inte vad han vill.” Ja. Ja, det tror jag. ”Har du märkt någonting ovanligt i dag? Sett några bilar som har kört förbi här utanför, eller som har stått parkerade i närheten?”

Hon ryckte på axlarna. ”Allt var som vanligt.” Hon stirrar ner på sin teckning, ser ett bläckstänk och trycker på det med fingret.

Vanligt. Ett så enkelt ord, och något som våra liv aldrig kommer att bli. Jag reser mig och tittar ut genom fönstret mot gatan, kontrollerar skuggorna under lönnen. Jag vänder mig om, pausar ett ögonblick för att ta in bilden av vårt mysiga vardagsrum, den nedsuttna soffan som vi hittade på en garageloppis och snyggade till med en färgglad virkad filt, soffbordet vi byggde av drivved som vi släpade hem från stranden, målningarna vi har köpt i second hand-butiker och som vi valde bara för att de gjorde oss glada – från en färgglad bukett pappersblommor till en samling bisarra ugglor uppflugna på en snötäckt trädgren.

Sophie och jag höll oss gömda i ett år efter flykten, till dess att Andrews fall togs upp i rätten. Vi bodde på billiga hotell runt om i hela British Columbia, höll oss uppe med lån från Chris och lite pengar jag tjänade på att jobba mot kontant betalning. Jag vågade inte ta risken att han skulle hitta oss medan han var fri mot borgen. Vi bodde till och med på gränsen till Alberta under några veckor. Jag ville gråta varje gång Sophie packade sin lilla resväska och frågade: ”Ska vi flytta igen?” Det var ännu svårare när hon slutade fråga och packade under tystnad.

När Andrew äntligen blev dömd tog vi färjan från Horseshoe Bay norrut längs kusten tills vi nådde Dogwood Bay, ett sammansvetsat samhälle på en bergssluttning som vette ut mot havet. Jag blev förälskad i de pittoreska butikerna och pubarna nere i centrum, varifrån man kunde se det mörkblå havet och bergen som bredde ut sig flera mil, känna saltsmaken i luften, beställa nyfångad krabba från vattnen utanför och se sjöflygplanen landa så att det sprutade vitt skum om dem.

Sophie och jag behövde ett hem, vi behövde vara nära havet och inte mer än ett par timmar från min familj. Det enda sättet att ta sig till Dogwood Bay var med sjöflygplan eller via en färjetur på en och en halv timme från fastlandet. Vi skulle kunna trivas här, tänkte jag. Vi skulle kunna känna oss trygga.

Jag går tillbaka och sätter mig bredvid Sophie på golvet. Hon ritar, fortfarande utan att röra en min. Hon har den där förmågan, precis som Andrew, att stoppa in allting långt bakom ögonen och försvinna i timmar. Skillnaden är att hon kommer utdansande igen, med den rätta beröringen eller frågan, blinkar som om hon just har klivit ut ur en mörk grotta och förundras över vart tiden har tagit vägen.

”Vad tänker du på?” säger jag.

”Pappa. Natten när olyckan hände. Tror du verkligen att han skulle ha dödat dig om han hade hittat oss?” Hon vänder sig mot mig och ser forskande på mitt ansikte.

”Jag tror att han skulle ha försökt, ja.”

”Men varför skulle han vilja skada dig nu? Du sa att han har slutat dricka. Han gjorde dig inte illa när han var nykter.” Jag trodde att jag gjorde det rätta när jag berättade allt som Chris hade fångat upp ryktesvägen om Andrews liv, men nu undrade jag på allvar ifall det hade varit klokt.

”Han skadade mig inte fysiskt när han var nykter, och jag vet att det här är svårt att förstå, vännen, men det är som om supandet bara var en ursäkt för honom. Även när han var nykter var han svartsjuk och grym och hotade med att skada mig om jag någonsin lämnade honom. Jag var skräckslagen.”

Jag mindes hur svårt det hade varit att förklara för henne att hennes pappa hade råkat ut för en bilolycka när han hade druckit, och att någon dog så att han måste sitta i fängelse för det. Hon frågade ändå om vi inte kunde hälsa på, hur många gånger jag än förklarade att det inte var någon trygg plats för en liten flicka. Jag hade skyddat henne från hans supande så väl som från hans vredesutbrott. För henne var han en kärleksfull pappa, och hon saknade honom. Till sist sa jag att hon kunde skriva brev och göra teckningar åt honom, som vi kunde ge honom när han blev fri.

När hon var gammal nog berättade jag mer om vårt äktenskap, om hur svartsjuk och kontrollerande han hade varit, om hur många chanser jag hade gett honom, men att han hade varit alkoholiserad och våldsam och nästan dödat mig. Det var därför flykt var det enda alternativet – därför att jag var rädd. Hon slutade att fråga efter honom. När jag hängde in kläder i hennes garderob en dag hittade jag kartongen med breven hon skrivit allra längst in. Jag avskydde hur lättad jag kände mig.

”Men det har gått så många år”, säger hon.

”Han är fortfarande farlig.”

”Tänk om han har förändrats?” Något i hennes sätt att säga det gör mig kall. Det är hoppet som hörs i hennes röst, kanske till och med en aning tvivel, som om hon inte är säker på att min oro är befogad.

Jag tänker efter en stund. Hon vet vilket fängelse han satt i så hon kan ha skrivit till honom – eller till och med åkt och hälsat på. Det har aldrig slagit mig att hon skulle kunna göra något så betydelsefullt utan att berätta det för mig. Men hon är tonåring nu och kan ha varit nyfiken.

”Har du pratat med honom? Om du har det, är det okej att berätta det för mig. Jag blir inte upprörd.” Jag skulle bli rasande, men om jag säger det kommer hon inte att berätta någonting.

Hon skakar på huvudet. ”Jag tycker bara att det är synd att du är så rädd för honom.” Vilket betyder att hon inte är det. Hjärtat vrider och snor sig som spetsat på ett svärd. Jag vill inte att hon ska lugna mig. Det är mitt jobb. Men hon är inte rädd. Jag ser det i hennes ansikte, och det betyder att hon kan begå något misstag. Jag måste få henne att vara försiktig. Om Andrew ser att det finns en springa, då vidgar han den till ett fönster.

”Jag tror inte att man kan förändra den man är innerst inne”, säger jag. ”Det spelar ingen roll hur många år som har gått – han har inte förlåtit mig för att jag tog ut skilsmässa. Han är arg, och har förmodligen massor med problem och känslor att hantera nu när han är ute ur fängelset. Det betyder att han är labil.” Jag tänker på meddelandet han skickade via sin advokat, hur självbelåten och nöjd han måste ha varit där i sin cell, i vetskap om att han hade lyckats lura mig ännu en gång.

”Jag vet att du är upprörd”, säger hon och plockar med sina pennor. ”Det känns bara som om han borde göra någonting annat om han var riktigt arg på dig. Inte, typ, smyga på dig, eller vad det nu är.”

”Sophie, titta på mig.”

Hon lyfter på huvudet och möter min blick.

”Din pappa älskade att skrämma mig. Det handlade inte bara om att han gjorde mig illa. Han får en kick av att skrämma mig. Det får honom att känna sig mäktig. Jag hoppas att han försvinner härifrån nu när han har fått fram sin poäng, men vi måste hålla ögonen öppna. Du berättar väl för mig om du får syn på honom, eller hur?”

Hon nickar. ”Ja.” Sedan tar hon upp pennan och börjar rita. Jag ser på hennes fingrar. De verkar tveksamma, osäkra, men jag vet inte om det är något som jag inbillar mig. Strecken blir mer självsäkra, hennes ansiktsdrag slätas ut, hennes kropp slappnar av. Jag sjunker bakåt mot kudden.

Det kommer att ordna sig. Vi tar oss igenom det här tillsammans, precis som vi alltid har gjort.

KAPITEL SJU

SEPTEMBER 2003

”PAPPA HAR PARKERAT på brevlådan igen.” Sophie stod vid fönstret mot framsidan, fortfarande klädd i sitt rosa Barbie-nattlinne, och tryckte händerna och ansiktet mot rutan.

Jag ställde mig bredvid henne. Trästolpen stack ut under Andrews framhjul, träet var sönderflisat och vår muntert röda brevlåda i metall hade slungats halvvägs in på gräsmattan. Den första gången det hände sa han att han gjort en för skarp sväng. Den andra gången berodde det på att jag hade parkerat på fel ställe på uppfarten, så att han inte fick tillräckligt med plats.

”Kom, vännen. Jag sätter på tv:n, okej?”

”När ska pappa vakna?”

”Snart.” Jag tittade på klockan. Jag fick inte låta honom sova för länge – han tyckte om att tillbringa söndagsförmiddagarna med Sophie, men själv tyckte jag om lugn och ro. Det hade varit en svår vecka. Han hade blivit av med ett par arbetare, haft problem med att få tillstånd och gått miste om ett projekt därför att någon annan kom med ett bättre bud.

Sophie hoppade upp i soffan och kröp ner under filten. ”Kan jag få mjölk, mamma?” Det lät som ”mulk”, och det fick mig alltid att dra på munnen. Andrew tyckte att vi skulle rätta henne när hon uttalade ord fel, men när det bara var vi två sa jag aldrig någonting, jag ville behålla min lilla bebis lite längre. Hon hade börjat förskolan den veckan, bara halvdagar, men jag saknade henne något fruktansvärt, och gick och tittade på klockan tills det var dags att hämta henne.

Jag hämtade mjölken och satte glaset på soffbordet. Sophie grävde runt bland soffkuddarna och drog fram mitt berlockarmband i silver.

”Åh, nej, mamma! Det är trasigt!”

”Det gör inget, vännen. Det ramlade bara av.” Jag höll leendet på plats och lät tonfallet vara muntert. ”Tack för att du hittade det åt mig.” Jag tog emot armbandet och stoppade det i fickan på min morgonrock. Blåmärket var inte så farligt, det borde blekna om några dagar, men jag skulle bli tvungen att ha långärmat på mig. Jag borde ha vetat bättre, jag borde ha kommit ihåg att sms:a honom på eftermiddagen och berätta att vi hade det bra. Jag hade bara varit så upptagen med att skjutsa Sophie till ett födelsedagskalas och baka en massa cupcakes.

Jag hällde upp kaffe i muggen som Sophie hade gjort till Andrew på fars dag, en mörkblå målad katastrof, och bar den genom hallen. När jag passerade Sophies rum fångade jag en skymt av hennes antika vita gungstol, och mindes hur Andrew brukade sitta och gunga med henne där i timmar, byta blöjor på henne utan att ens rynka på näsan, och titta beundrande på henne när hon gav ifrån sig sina små knorranden och läten. Han kom hem från jobbet med milkshake eller färskt bröd från bageriet, bredde på massvis med smör och matade mig med bitar. Han var så lycklig då.

Jag tassade in i sovrummet och ställde kaffet på nattduksbordet. Han rörde sig inte, så jag gick in i badrummet och borstade tänderna med vattnet långsamt rinnande. Jag fladdrade runt med blicken och kontrollerade var min sminkväska stod. Några gånger när jag kommit hem efter att ha uträttat ärenden hade jag hittat den på fel ställe och med innehållet i oordning, och mina kläder hade varit omflyttade i lådan som om han hade letat efter något. När jag försiktigt frågade ifall det var han som hade gjort så, anklagade han mig för att vara paranoid. Nu höll jag noga koll på allting.

”Lindsey?” Hans röst överraskade mig. Jag tappade tandborsten och stänkte vatten på spegeln. Jag tog en trasa och torkade den.

”Ja”, sa jag. ”Det står kaffe på nattduksbordet.”

”Var är Sophie?”

”Hon tittar på tv.” Jag gick ut och lät honom dra ner mig till sig i sängen. Hans kropp var varm och bröstmusklerna hårda under min kind. Han tryckte läpparna mot min panna och lät handen glida nerför min arm, sluta sig mjukt runt min handled och smeka den ömmande huden.

”Är handleden okej?”

”Ja. Sophie hittade mitt armband.”

”Du skulle inte ha dragit dig undan så snabbt. Jag kunde ha gjort dig riktigt illa.” Rösten är skrovlig efter sömnen, men tonfallet är ett annat. Ett som jag väl känner igen. Ångerfullt.

”Jag vet. Jag ska vara försiktigare.” Han hade inte tänkt ta så hårt i mig när jag började gå därifrån, men det fick det inte att göra mindre ont. Precis som när han slog omkull den munblåsta glasvasen som min mormor hade gett oss i bröllopspresent, eller när han tappade keramikugglan som jag hade haft sedan jag var liten och alltid hade stående på mitt toalettbord. Han limmade ihop dem båda, bit för bit, och satt i timmar med pincett och förstoringsglas, men jag kunde ändå se varenda spricka.

Ljudet från Sophies tecknade film hördes genom den öppna dörren. Hon tittade på Caillou och skulle vara uppslukad en liten stund till innan hon kom och letade efter oss.

”Jag är orolig för dig”, sa jag. ”Du har druckit mycket på sistone.”

”Jag mår bra. Det är bara så pressat nu på grund av det där projektet på norra ön.”

”Du kanske skulle kunna dra ner på tempot lite och inte åta dig så mycket på en gång.”

”Hur skulle jag kunna det när jag försörjer dig och din familj? Dina föräldrar har stora skulder, och jag lovade din pappa att jag skulle hålla honom med jobb i flera år.”

Jag tittade förvånat upp på honom. Han hade uppmuntrat mina föräldrar att köpa en ny bil och renovera huset. ”Jag visste inte att du kände så.”

”Så klart. Jag menar, vi skulle ju klara oss ifall jag slår igen företaget. Jag har mina utbetalningar från fonden, men hur skulle det bli med din pappa och din bror? Det finns inte många jobb att få …”

Jag kände mig osäker, panikslagen. Han hade aldrig pratat om att slå igen firman förut. Jag tänkte att han skulle kunna välja mindre projekt, låta några av de anställda sluta. Pappa var snart femtio och hade en dålig axel. Ingen annan skulle ge honom jobb som förman.

”Du kanske kan anställa någon som hjälper dig. Då kan du ta ledigt lite mer.”

”Det skulle ruinera företaget. Folk i branschen har alltid tyckt att jag bara är en rik snorvalp som har fått allting serverat. Om jag anställer någon skulle jag bara ge dem rätt.” Han såg upprörd ut, och jag kände det som om jag hade svikit honom. Naturligtvis ville han inte riskera sitt rykte.

Han drog i mitt hår och vände mitt ansikte åt sitt håll. ”Du oroar dig i onödan, jag lovar.” Han höll kvar min blick med allvarlig min. ”Jag drar ner på det, okej?”

”Det säger du jämt, men …”

”Jag ska göra det, Lindsey. Den här gången gör jag det.”

Jag vilade huvudet mot hans sida. Han nynnade några takter från en sång och hans djupa röst fick bröstkorgen att vibrera. You know our love was meant to be … Jag kände igen låten av Chicago. Den var med på vår bröllops-cd. Andrew hade en kuslig förmåga att minnas texter och hade en vers att citera för varje tillfälle. Han visste vilken sång som spelades på restaurangen vid vår första dejt, vilka sånger vi hade älskat till, vilken låt som spelade i hans pickup när han hämtade upp mig.

Han slutade sjunga. Jag stelnade till, väntade. Vad var det nu som var fel?

”Det måste vara svårt för dig, nu när Sophie är i skolan”, sa han.

”Det är verkligen tyst i huset.” Jag ville säga mer, men det var för svårt att prata, alla känslorna trängde upp i halsen på mig, lättnaden över att ha fått tillbaka min bäste vän – den rare Andrew, den kärleksfulle Andrew. Det här var min man. Inte mannen som grep tag om min handled som om han ville knäcka den.

”Kommer du ihåg att jag sa att jag jobbar i närheten av en gård den här veckan? Ägaren har en border collie som har en kull valpar. Vi borde köpa en.”

Jag satte mig rakt upp och tittade på honom. ”Menar du allvar?” Jag hade velat ha hund i flera år. Vi hade haft en när jag var liten, en spaniel som hette Hurricane därför att han förstörde allting, men när han dog hade mina föräldrar inte velat ha någon mer. Jag lånade alla grannarnas hundar och lekte med dem. Andrew och jag hade pratat om att skaffa hund några gånger, men han ville vänta tills Sophie blev äldre och vi hade slagit oss till ro i ett hus och inte behövde oroa oss för skador.

”Jag vill bara att du ska vara lycklig, Lindsey.” Han smekte min kind med så stor ömhet i blicken att jag ville gråta. ”Vi väljer ut en i morgon.”

Han hette Blaze och var ett litet knubbigt nystan av svart päls med fladdriga öron och en vit stjärna i pannan. Vi hälsade på honom några gånger under veckorna som följde – han var inte tillräckligt gammal för att följa med oss hem än. Sophie och jag brukade åka dit tillsammans, men ibland träffades Andrew och jag där medan Sophie var i förskolan och åt lunch i ladan tillsammans med valparna. Jag skrattade när han kastade små pinnar åt Blaze och pratade om allt vi skulle göra tillsammans. ”Vi åker och campar, kompis. Det kommer du att gilla. Jag slår vad om att du är en bra fiskekompis.”

På kvällarna läste jag böcker om valpar och tog reda på vilken mat och vilka träningsmetoder som passade border collies bäst. Andrew köpte ett läderhalsband och ett koppel till valpen och skaffade en namnbricka i silver med namnet ingraverat. Jag blev överlycklig över att Andrew hade hållit ord – jag hade inte sett honom dricka en enda gång.

Dagen då vi skulle hämta Blaze kom Andrew inte hem vid femtiden som han hade lovat. Jag ringde till hans mobil. Inget svar. Vi väntade till klockan sex. Sedan sju. Sophie blev allt mer upprörd och otålig. ”Varför kan vi inte hämta vovven, mamma? Var är pappa?”

Till sist satte jag henne i bilen och vi åkte och hämtade Blaze själva. När vi kom hem stod Andrews pickup på uppfarten. Sophie tog Blaze stadigt i famnen och sprang in. ”Pappa! Pappa!” Jag följde efter henne in i huset och började plocka in hundmaten och hundgodiset i skåpet. Jag var så arg på Andrew att jag inte trodde att jag skulle kunna prata med honom utan att avslöja precis hur arg jag var.

Sophie kom in i köket. ”Han sover.” Hon lät så förbryllad, så besviken. Det här var mitt fel. Jag borde ha förstått att det skulle bli så här. Jag hade pratat för mycket om valpen. Inte visat honom tillräckligt mycket uppmärksamhet. Varför såg jag inte hur det byggdes upp?

”Det gör inget, gumman. Han tar nog bara en tupplur. Du kan väl visa Blaze baksidan av huset?” Medan hon gick ut tittade jag till Andrew. Jag kände whiskeylukten så snart jag gick in i sovrummet, såg det tomma glaset som hade glidit ur hans hand.

Jag städade upp och lade papper på den våta fläcken på mattan och gick för att laga middag. Andrew kom inte ut från sovrummet. Jag ställde en övertäckt tallrik åt honom i kylen.

Sophie ville sova med Blaze i sitt rum, men jag sa att det inte var någon god idé. Andrew och jag hade kommit överens om att vi skulle burträna Blaze i tvättstugan. Inte efter mitt önskemål.

När jag hade placerat hundsängen i metallburen, och lagt tidningspapper runt om, stoppade jag in Blaze där med en teddybjörn som sällskap. Sedan gled jag ner i sängen hos Andrew och lyssnade till regnet utanför. Det var en eländig kväll, med hösten i antågande. Jag skulle sakna de långa, varma dagarna. Jag blundade och försökte somna, men kunde höra att Blaze gnydde ynkligt.

Jag satte mig upp och svängde benen över sängkanten. Andrews arm for ut och låstes runt min midja. Jag flämtade till av överraskning när han drog mig bakåt ner i sängen.

”Låt honom vara. Han måste lära sig.” Han rullade över och gäspade. ”Kan du hämta lite vatten åt mig?”

Vatten. Ville han ha vatten? Ingen förklaring, ingen ursäkt för att han kommit hem berusad. Jag bet ihop. Det här var inte något bra tillfälle att ta upp det. Jag fick lov att vänta till i morgon.

Jag fyllde ett glas i badrummet och ställde det bredvid hans säng.

Han tog en klunk och hans armbandsklocka blänkte till i det svaga ljuset. ”Det här är varmt. Jag vill ha is.”

Naturligtvis. Jag smög ut i köket, barfota på det kalla golvet. Blaze ylade nu, och gnällde ynkligt och gällt. Sophie skulle vakna.

Jag ställde glaset på bänken och smög iväg längs hallen till tvättstugan. ”Schh”, viskade jag. ”Det är okej.” Blaze krumbuktade sig och grymtade och försökte ta sig ut ur buren.

”Vad gör du?” Andrew stod i dörröppningen. ”Jag sa ju att du skulle låta honom vara.”

”Jag tittade bara till honom.”

Blaze skällde nu och klättrade mot sidan på buren så att metallen rasslade.

”Förbannade hund.” Andrew sträckte in armen i buren och tog honom i nackskinnet.

Jag reste mig upp och drog i hans arm för att försöka dra Blaze åt mitt håll, men Andrew lyfte honom högt upp i luften. ”Vad gör du?” sa jag.

Han svarade inte utan vände bara på klacken och gick ut ur tvättstugan. Blaze tjöt och sparkade med benen i luften. Jag följde efter dem genom hallen och väste: ”Andrew, sluta!”

Andrew öppnade bakdörren. Vinden och regnet svepte in och blötte ner nattlinnet mot benen. ”Du kan inte kasta ut honom!”

Andrew tittade på mig över axeln – och släppte valpen. Blaze landade med en liten duns och ett gläfs och rullade ner på sidan. Jag klämde mig förbi Andrew och sträckte mig efter hunden. Jag hade fingrarna på pälsen på honom. Andrew tog mig runt midjan, drog in mig och stängde dörren.

Jag tryckte Andrew ifrån mig och slog till honom utan att tänka. Han knuffade in mig i väggen, tog tag om axlarna på mig och skakade mig hårt. Jag bet mig i kinden.

Han lutade sig närmare och andades whiskey i ansiktet på mig. ”Om du går ut dit kommer jag att slå sönder huvudet på honom med en skyffel. Fattar du det?”

Jag följde efter honom tillbaka till sovrummet. Jag kunde inte andas. Jag ville gråta. Jag tvingade mig att sätta den ena foten framför den andra. Jag skulle vänta tills han somnade. Jag skulle gå och hämta valpen.

Jag försökte smita upp ur sängen två gånger, men varje gång hörde han det och höll ner mig med sitt ben och lade armen som ett järnband över min bröstkorg. Timmarna tickade förbi. Jag stirrade upp i taket med tårarna rinnande. Jag ville vara starkare, jag ville knuffa bort honom från mig och slåss för hunden, men jag var alltför rädd för att han skulle göra verklighet av sitt hot. Jag kunde inte glömma hans blick, som om han utmanade mig. Som om han ville att jag skulle ta ett felsteg så att han fick en anledning att döda valpen.

Till sist var det morgon och han gick till jobbet. Jag låtsades sova. I samma stund som jag hörde hans bil åka iväg gick jag ut och hittade valpen under altanen på framsidan, darrande och genomvåt. Jag gav honom varm mat, höll honom mot mitt bröst insvept i en handduk, bad om förlåtelse om och om igen och lovade att han aldrig mer skulle behandlas illa. Det skulle jag se till. När Sophie vaknade berättade jag varsamt att valpen var sjuk och måste åka tillbaka till sin mamma. Hon blev förtvivlad.

Jag grät när jag körde Blaze till gården och förklarade för ägarna att min dotter hade allergier som vi inte hade känt till. Jag visste inte om de trodde mig, men hustrun såg medkännande ut och lovade att de skulle hitta ett riktigt bra hem åt honom. Jag gav dem alla grejer som vi hade köpt till honom, maten, matskålarna, till och med halsbandet. Varenda grej. Jag kunde inte titta på något av det.

När Andrew kom hem sa jag att jag hade insett att jag inte hade tid med en hundvalp just nu. Jag ville fokusera på Sophie. Han frågade aldrig efter honom igen.

Jag såg på medan mamma hällde hett vatten i tekannan med darrig hand. Jag undrade hur mycket längre hon skulle kunna göra det. Läkarna sa att hon skulle kunna klara sig i åratal, men ingen visste säkert. Oktobersolen strömmade in genom fönstret och lyste upp hennes blonda hår och bleka hy, som var så ljus att jag kunde se de blå blodkärlen i hennes hals.

”Låt mig göra teet, mamma.”

”Sluta nu. Jag är inte helt värdelös.” Hon log, och jag tvingade mig att le tillbaka, trots att mina tankar spretade åt alla håll och nerverna låg utanpå. Jag sneglade på klockan. Jag kunde inte stanna länge. Han skulle kunna komma hem till lunch. Jag tänkte igenom vad jag hade i kylen, försökte räkna ut vad jag skulle kunna laga ihop snabbt. Han ville inte längre att jag skulle komma ut med lunch till honom på arbetsplatsen. Han sa att det var för riskfyllt, att en balk kunde ramla ner på mig, men det var inte sant. Han tyckte inte om att de andra männen tittade på mig. Jag såg det i hans ansikte, kände det i hans sätt att snabbt fösa mig tillbaka till bilen.

Några dagar efter det att jag hade lämnat tillbaka Blaze sa Andrew att han hade kontaktat en mäklare för att sälja huset. Det såldes snabbt. Nu hade det gått en vecka sedan vi flyttade in i vårt splitternya hus, som till och med var ännu större än det förra. Vårt tredje på lika många år. Jag hade önskat att Sophie skulle få bo i samma hus under hela sin uppväxt, som jag hade gjort. Allting hemma hos mina föräldrar var så välbekant. Jag såg mig omkring på de fina gula gardinerna, på sockerskålen och gräddkannan i form av kor, på salt- och pepparströarna som föreställde kycklingar. Mamma älskade allt lantligt, och under flera år köpte vi de mest olidligt gulliga grejer som vi som kunde hitta åt henne till födelsedagar och jular. Hon älskade dem allihop. Hon hällde upp te åt mig från en grisformad tekanna och gav min hand en lätt klapp när hon satte sig mitt emot mig.

”Är det något jag kan göra medan jag är här?” frågade jag. ”Jag skulle kunna hjälpa till med tvätten.”

”Tack, vännen, men din pappa tog hand om den i går kväll, utan att jag ens fick chansen. Ni två är så lika.” Hon blåste bort ångan från sitt te.

Jag tänkte på pappa, som kom hem efter en lång dags arbete och tog hand om mamma. Jag önskade att livet var lättare för dem.

”Dina fönster behöver tvättas. Jag kommer och gör det i helgen.”

”Sluta”, sa hon. ”De duger som de är.”

”Jag tycker om att städa.”

”Ja, det är sant. När du var liten låtsades du vara Askungen och gick runt i hela huset och dammade och torkade av allting.” Hon skrattade.

”Jag önskar att jag kunde säga detsamma om Sophie.”

”Hur är det med vår lilla prinsessa? Tycker hon om sitt nya rum?”

”Hon älskar det. Vi valde ut några uggleschabloner att sätta upp, och hon envisades med att göra det helt själv. De flesta sitter snett, men hon säger att de bara flyger upp och ner.”

Hon sträckte sig fram och strök luggen ur pannan på mig, som hon brukade göra när jag var liten. ”Jag kan inte komma över den här nya frisyren du har. Du ser så vuxen ut.”

Andrew hade varit på mig om håret – att jag såg ut som en skolflicka eller att långt hår var för sexigt och gav män en felaktig uppfattning. När jag kom hem i kortklippt hår sa han: ”Vad gjorde du så där för?”

”Jag är inte säker på att Andrew gillar det.”

”Du skulle kunna raka av dig alltihop och han skulle ändå tycka att du är den vackraste flickan i världen. Han avgudar dig.”

”Det har inte känts så på sistone. Han har haft så mycket att göra.” Jag öppnade dörren en glipa och hoppades att hon skulle be mig förklara mer, hoppades att hon hade sett att något var fel mellan oss.

”Han är bara fokuserad. Han skjutsade hem din pappa i går och sedan åkte han raka vägen tillbaka till bygget.” Hon skakade på huvudet. ”Han jobbar hårt, din man.”

Jag hörde respekten i hennes röst, kände hur den sjönk genom min kropp. Hon hade inte märkt något. Sanningen låg och tryckte på min tunga. Jag kunde inte hålla kvar allt det här inombords länge till, kunde inte bära tyngden av all den här oron och rädslan, men jag greps av vild panik vid tanken på att berätta för mamma. Jag föreställde mig Andrews min om han fick reda på att jag hade pratat om honom. Jag tänkte på jaktgeväret han förvarade i vapenskåpet – trots att han nästan aldrig jagade. Jag tänkte på att han förvarade Sophies pass i sitt bankfack och att han var den ende som hade nyckel dit.

Mamma sköt över en tallrik med kakor åt mitt håll.

”Tack, men jag är inte hungrig.”

”Mår du bra?”

Han har ingen kontroll över sitt drickande, mamma. Han blir så arg när han är full. Jag tror att han kan skada mig på riktigt. Du vet inte hurdan han är. Jag kan inte andas. Han är så svartsjuk. Han spionerar på mig och går igenom mina saker. Han vill ha ett barn till, men jag äter p-piller. Jag gömmer dem i min tampongask. Jag vill lämna honom, men jag är livrädd för att han ska ta ifrån mig Sophie på något sätt. Själv har jag ingenting. Vad ska jag göra? Hur kan jag ta mig ur det här? Jag har inget kreditkort eller bankkonto. Allting står i hans namn. Jag är fast.

Jag föreställer mig hur chockad och förvirrad och upprörd mamma skulle bli. Och hur sårad hon skulle känna sig över att jag hade dolt sanningen för henne så länge. Hur orolig hon skulle bli för Sophie och mig.

”Jag åt innan jag åkte hit.” Jag tog en klunk te. Jag ville stanna i den här stunden ett tag till. ”Blir pappas axel bättre?”

Hon skakade på huvudet. ”Han har gjort övningarna som läkaren ordinerade, men det har inte hjälpt. Operation skulle vara nästa steg, men den är riskfylld. Tack och lov att Andrew gav honom det här jobbet.”

”Jobbar han fortfarande för honom?”

Hon lade huvudet på sned. ”Javisst. Hur så?”

Jag svalde ett par gånger och försökte få loss den spända, förtvivlade känslan i strupen som alltid fanns där numera. ”Jag bara undrar ibland om det inte känns konstigt för honom att jobba för sin svärson. Om han vill göra någonting annat så går det bra för min del.”

”Det vet han.” Hon lät sin hand vila på min. Hon såg mig rakt i ögonen med bekymrad min. Det här var min chans.

”Du och pappa är så viktiga för mig, och …”

Mamma spärrade upp ögonen. ”Javisst, ja! Jag ville ju visa dig katalogen som Andrew kom förbi och lämnade.”

”Katalogen?”

”Han vill skicka iväg din pappa och mig på kryssning – som bröllopspresent, men han kallar det för en bonus, av skatteskäl, du vet. Har han inte sagt något? Jag hoppas att det inte var en överraskning. Han kanske tar med dig också?” Hon reste sig och pratade upprymt om vart de skulle åka. ”Du måste hjälpa mig att välja ut vad jag ska ha på mig. Du vet, vi har ju aldrig varit på en riktig semester förut.”

Hon satte sig ner igen med katalogen och sköt fram den mot mig, men jag kunde inte förmå armarna att röra sig, kunde bara stirra på det blanka omslaget med ett leende par.

”Lindsey?”

”Förlåt. Jag kom att tänka på något.” Jag rätade upp stolen och drog den närmare.

Hon tittade fortfarande på mig. ”Är det säkert att du mår bra?”

”Jag mår fint, jag är bara lite trött. Jag behöver nog en B-vitaminspruta.”

”Det är en god idé. Det är tröttsamt att ha ett litet barn.” Hon bläddrade fram till en markerad sida i katalogen. ”Vad tror du om den här?”

Jag satt i bilen och stirrade på mina föräldrars hus, på blomlådorna, på trähammocken där pappa och mamma brukade sitta på kvällarna medan min bror och jag sprang runt och lekte på framsidan av huset, och där mamma ibland satt och myste med mig och sparkade ifrån lätt med foten mot verandaräcket tills jag somnade mot hennes varma kropp. Mamma undrade nog varför jag inte hade kört iväg, men jag behövde tänka en stund, stålsätta mig innan jag åkte hem. Bilbältet satt för hårt runt midjan på mig. Jag försökte dra i det för att lätta på trycket, men låsmekanismen släppte inte efter. Jag drog och lirkade medan tårarna rann. Till sist gav jag upp och slog händerna hårt i ratten. ”Fan, fan, fan!”

Jag hörde ett ljud bredvid mig, en fågel som kvittrade i ett av äppelträden. Jag vevade ner rutan och andades in den friska höstluften. Dagarna skulle snart bli kyligare och Andrew skulle komma hem tidigare, och kanske kunde det bli lugnare på jobbet för honom. Kanske skulle han inte behöva dricka så mycket, och allt skulle bli bättre. Han älskade julen. Jag klamrade mig fast vid den tanken, mindes hur han alltid gick upp i gryningen, som en liten unge, och lagade våfflor till oss och knappt kunde bärga sig tills Sophie hade öppnat sina julklappar. Förra året hade han byggt ett dockhus till henne, till och med alla de små möblerna i det, och han hade gett mig ett smyckeskrin i lönnträ som han hade gjort i min pappas verkstad. Han sa att de där timmarna han tillbringade ihop med min pappa hörde till de bästa han hade haft i livet.

Jag tittade tillbaka upp på huset, tänkte på att mina föräldrar skulle få åka på en avslappnande kryssning där de fick allting serverat, och hur roligt de skulle få. De behövde det här. De hade gjort allt för mig, offrat så mycket. Jag måste stanna hos Andrew. Det gick inte att lämna honom. Inte just nu.

Jag lade i växeln och körde hem. Jag skulle laga soppa och smörgåsar med rostbiff. Dem tyckte han om.

KAPITEL ÅTTA

SOPHIE

DECEMBER 2016

19 MAJ, 2016

TILL ANDREW NASH,

C/O ROCKLAND PRISON

Hej, jag heter Sophie och du är min pappa, men det har du väl redan räknat ut. Du undrar nog varför jag skriver till dig, så jag går rakt på sak. Min engelskalärare har gett oss i uppgift att ta kontakt med någon av dem som haft störst inverkan på vårt liv och berätta vad de har betytt för oss, eller hur de har förändrat oss. Jag tror att det är tänkt att vara någon som vi beundrar, eller en hjälte, liksom, och jag antar att du var det för mig när jag var liten, men jag valde dig till det här projektet därför att du förändrade många människors liv. Inte bara mitt. Och jag kanske till och med kan få ett ”A” för att jag har en pappa i fängelse. Okej, dåligt skämt.

Det är meningen att jag ska berätta för dig vad jag känner när jag tänker på dig. Ibland känner jag mig ledsen, men oftast är jag fortfarande bara riktigt arg för att du körde bil berusad den där kvällen. Jag tänker jätteofta på den där kvinnan. Hon försökte bara köra hem till sin familj, och nu är hon död. Efter att du blivit gripen fick vi flytta runt till alla möjliga ställen, och mamma hade dubbla jobb. Hon var nästan alltid borta och jag hade ingen pappa längre. Nu har det gått så lång tid. Elva år. Det är mer än halva mitt liv. Du har missat alltihop. Jag vet inte ens vem du är nu.

Jag vet inte vad jag ska skriva mer.

Sophie

Det var så det började. Jag fick uppgiften och kunde inte låta bli att tänka på hur gärna jag ville tala om för pappa att han hade förstört våra liv. Jag pratade om det med Delaney, som är den enda som vet det här om min pappa. Det är illa nog att alla vet att mamma har en städfirma. Hon städar åt några av de andras föräldrar. Jag menar, hur knäppt är inte det? Mamma bäddar deras sängar och skrubbar rent deras toaletter. Jag hjälpte henne att städa i somras och det var jätteäckligt. Jag hatade att några av dem stannade kvar i huset medan vi jobbade, och fortsatte med sina liv och gav oss ursäktande leenden, som om de bara var alldeles för upptagna eller viktiga för att städa upp sin egen skit. Jag vill att hon ska skaffa ett annat jobb, på kontor eller något, men hon säger att hon föredrar att jobba för sig själv.

Delaney tyckte att det var en cool idé att skriva till min pappa och gick med på att vara mitt avhämtningsställe. Hon postade brevet åt mig och jag använde hennes adress ifall han ville skriva tillbaka.

Ett par veckor senare fick jag ett brev.

29 MAJ 2016

Kära Sophie.

Dagen då jag fick ditt brev var den bästa i mitt liv sedan jag kom till fängelset. Jag måste ha läst det minst sex gånger redan. Du har alla skäl att hata mig, men jag hoppas att du kan förmå dig att ge mig en ny chans. Jag är inte samma person längre. Du har rätt i att jag har missat alltihop. Jag kan inte fatta att du snart fyller arton.

Din mamma ville inte att du skulle besöka mig förrän jag hade fått rätsida på mig själv, och hon hade rätt, men jag vill att du ska veta att jag aldrig har slutat tänka på dig. Det har tagit mig lång tid att ta ansvar för mina handlingar och jag är ledsen för att jag inte har varit någon bra pappa till dig. Jag var bara så arg så länge att jag inte kunde tänka klart. Men så hände det något här inne, och jag skadade någon igen. Han hoppade på mig och jag försvarade mig, men det kvittar. Jag insåg att om jag inte skärpte mig skulle jag kanske aldrig mer få se dig.

Jag började gå på AA-möten och jag har arbetat med tolvstegsprogrammet och försökt gottgöra alla dem som jag har sårat. Jag är uppriktigt ledsen för all smärta som jag har orsakat alla, och jag vet att jag svek dig. Jag önskar miljoner gånger om att jag inte hade kört full den kvällen. Jag kan inte gå tillbaka i tiden, men jag ska verkligen försöka göra positiv skillnad resten av mitt liv.

Jag går till en stödgrupp här inne. Där får vi lära oss att hantera vår aggressivitet och prata om känslor så att de inte ska byggas upp inombords. I åratal hade jag svårt att hantera alla negativa känslor som berodde på det jag var med om som barn. Jag antar att jag aldrig riktigt kom över att min pappa lämnade oss och att mamma dog. Det var därför som jag alltid var så rädd för att din mamma också skulle lämna mig. Men jag klantade till det och förlorade er båda. Jag ursäktar mig inte. Jag hoppas bara att du kanske kan förstå en aning.

Minns du båten som vi byggde tillsammans? Jag vet att jag klantade till det också och jag är verkligen ledsen för det. Jag minns varenda gång jag gjorde fel och jag vet att det skulle ta mig en livstid att gottgöra dig för alla de gångerna, men jag vill gärna försöka. Ibland när jag inte kan somna på kvällarna därför att det är så högljutt här inne, gör jag upp planer för att bygga en ny båt och tänker på att vi skulle kunna bygga den tillsammans och åka ut på sjön med den när jag blir fri. Jag fick aldrig lära dig att fiska.

Det kanske inte låter så märkvärdigt, men när du föddes var det en av de saker som jag verkligen ville göra tillsammans med dig. Men det blev aldrig av eftersom jag drack för mycket under de där åren. Jag glömde bort många saker, men jag slutade aldrig älska dig.

Jag måste jobba nu. Jag har ett jobb här inne, med att sköta verktygsrummet. Det får tiden att gå och några av männen här är okej. Jag läser mycket också och har gått en del kurser, men jag ser fram emot att få komma ut snart. Jag vet att du kanske inte vill skriva till mig igen, men det skulle betyda oerhört mycket för mig om du gjorde det. Jag vill veta mer om dig. Tycker du fortfarande om att rita?

Din pappa

När jag hade läst färdigt hettade det i ansiktet och halsen kändes åtsnörd. Jag kände mig tom och hade ont i huvudet. Det blev för mycket. Jag hade inte tänkt på den där båten på åratal. Vi hade sandpapprat och målat i flera dagar, men sedan blev den stående med tjära på i flera månader. Nu mindes jag hur det kändes att stå bredvid honom medan vi jobbade, att lära mig hur jag skulle använda sandpapprets olika grovlekar, att våra händer blev lortiga och nariga och jag mindes den oljiga lukten av färg. Jag stoppade in brevet under min byrå.

När mamma hade lagt sig den kvällen gick jag till mitt rum och började skissa. Jag började med en sagoskog, träd med blad och blommor som slingrade ihop sig, och i mitten ritade jag en damm med vår båt, och i den satt en liten flicka och hennes pappa med metspön medan grodor hoppade runt omkring dem. Jag vek ihop den och stoppade den i ett kuvert som jag gav till Delaney nästa morgon så att hon kunde posta det till honom. Efter det började vi skriva till varandra en gång i veckan.

I dag flyger han över till Dogwood Bay från ön för att träffa mig. Vårt första möte på elva år. Jag ska få träffa min pappa. Vilket är så galet att jag knappt kunde sova i natt och har stora mörka ringar under ögonen som jag har fått lov att sminka över och sedan använda mer eyeliner än vanligt, så att jag kan låtsas att jag satsar på den sotiga looken. Mamma kanske blir så distraherad av min nya stil att hon inte märker att jag är alldeles för spänd för en vanlig skoldag.

Jag trycker ner brevbunten i ryggsäcken – jag har burit med mig dem varenda dag. Mamma skulle aldrig leta igenom mitt rum och hon frågar alltid innan hon dammsuger eller städar något där, men jag tar inga risker. Jag smyger ut i köket och hoppas att hon fortfarande sover. Skit också. Hon sitter redan vid bordet och äter rostat bröd. Jag känner lukten av jordnötssmör.

Hon tittar upp på mig. ”Vad du är tidigt uppe, då. Vill du ha något att äta?”

”Tack, men jag äter i skolan.” Ett vilt ögonblick funderar jag på hur det skulle vara att berätta för henne att jag har pratat med pappa i telefon några gånger. Det kändes märkligt först. Jag visste inte vad jag skulle säga, men hans röst var så bekant och det började dyka upp en massa minnen av att jag satt hos honom i jobbilen och lyssnade när han pratade i telefon, att jag var stolt över hur smart han lät, och att hans arbetare alltid kollade allting med honom. Jag mindes till och med kokoslukten från luftrenaren han använde. Sedan kom jag ihåg metallådan han hade sin lunch i och att han brukade ha med sig små paket med Oreo-kakor till mig och ha ett paket kritor i handskfacket. Jag vill fråga mamma om hon också minns det. Varför pratar vi aldrig om sådana saker? Varför pratar vi bara om det dåliga?

Därför att, min älskade dotter, han hotade att döda mig, minns du det?

Det minns jag. Klart och tydligt. Det var därför jag frågade honom om det vid vårt andra samtal. Och om man tycker att det var modigt att skriva till pappa i fängelset, så var det nästan outhärdligt att fråga honom om den gången han hotade att döda mamma. Tänk om han hade skjutit mamma den natten? När jag tänker på allt det där blir jag alldeles darrig och det känns som om jag måste sätta mig ner.

”Det är en sak jag måste fråga dig”, sa jag. ”Det är viktigt.”

”Du får fråga vad du vill.”

”Tänkte du döda mamma den där natten när olyckan hände? Du hade ett vapen med dig.”

Han var tyst en lång stund – länge nog för att jag skulle tro att han kanske hade lagt på, men så sa han: ”Har hon berättat om pistolen?”

”Det stod i tidningarna.” Mamma berättade när jag blev äldre, men jag hade redan läst i stort sett allting som stod i tidningarna. Jag läste dem på nätet, allt jag kunde hitta, allting där hans namn nämndes. Det hade känts som om jag läste om någon annans liv, någon annans pappa.

”Det är en rimlig fråga. Men det känns för jävligt att du ens måste fråga. Om du fattar? Du var bara ett barn. Du borde inte ha behövt läsa något sådant. Jag skulle aldrig ha skadat henne på allvar. Jag var full och upprörd och tänkte inte klart. Vapnet var inte ens laddat.”

Jag ville fråga mamma om det var sant, men det fanns inga möjligheter att föra det på tal så där i förbigående. Det skulle vara rena självmordet. Det skulle inte spela någon roll ifall jag berättade att han frågar mig om skolan och betygen och vad jag vill läsa på universitetet, och att vi pratar om jobbstatistik och om jag kanske borde satsa på att praktisera hos en grafisk formgivare – allting görs digitalt numera. Och att det är likadant som jag föreställer mig att det är för mina kompisar när de pratar med sina pappor. Hon skulle ändå bli helt hysterisk och ge mig utegångsförbud resten av livet. Hon förstår inte. Hon vet inte hur han har förändrats.

Jag tar min matlåda ur kylen och öppnar ryggsäcken, men gör det för snabbt, fumlar med alla mina teckningsgrejer och en bunt brev ramlar ut – precis intill mammas fötter.

”Vad är det där?” säger hon och vrider på sig som om hon tänker böja sig ner. Jag plockar snabbt upp dem och trycker dem mot magen så att hon inte kan se avsändaradressen.

”Bara ett projekt.”

Hon ser förbryllad ut. ”Med brev?”

”Det är svårt att förklara.” Gud. Vilken idiot jag är. Det hettar i ansiktet nu. ”Jag måste gå. Jag ska träffa Delaney.”

”Okej, säg åt henne att köra försiktigt.” Det säger hon alltid och jag antar att de flesta morsor gör det, men för henne är det annorlunda. Det är mer som vidskepelse, som att hon knackar i trä men med ord, och tror att något fruktansvärt kommer att hända om hon glömmer bort det en enda gång. Det beror på pappas olycka.

Jag minns inte mycket av hans drickande. Jag har försökt tänka tillbaka, men jag var bara sex år. Ibland tror jag att jag kan minnas att han luktade öl, eller att mamma blev nervös när han kom hem, eller att han somnade på soffan, men jag är inte säker på ifall det är mina egna minnen eller sådant som mamma har berättat. Hon försökte skydda mig från det mesta av det när jag var liten – hon säger att hon såg till att jag sov eller tittade på tv ifall pappa var riktigt berusad. Hon rycker fortfarande till när hon pratar om honom. Jag vet inte ens ifall hon märker det. När jag väl lär känna honom igen och kan vara säker på att han har förändrats ska jag berätta det för henne så att hon inte behöver vara rädd längre.

Hon tittar ner på sin mobil igen och kollar sin Facebook-sida.

”Vi ses.” Jag rusar ut genom dörren.

Dagen går så långsamt att det känns som om jag ska explodera innan klockan ringer. Den sista timmen har jag tittat upp på klockan var femte minut och undrat ifall sjöflygplanet har landat i tid, ifall han kör till kaféet. Delaney möter mig vid mitt skåp och önskar mig viskande lycka till. ”Berätta allting sedan!” säger hon. ”Jag önskar att jag kunde följa med.”

”Det skulle vara för konstigt.”

”Jag vet. Messa mig efteråt.”

Det fladdrar i magen när jag snabbt trampar bort från skolan mot centrum och Muddy Bean, där vi kommit överens om att träffas. Jag har dragit upp luvan över huvudet och lindat en yllehalsduk runt halsen. Mamma brukar inte åka in till centrum, men jag oroar mig för att hon kan ha blivit färdig med städningen tidigt och bestämt sig för att åka ner och julhandla.

Jag stannar utanför kaféet, kedjar fast cykeln vid en lyktstolpe, tar ett djupt andetag och skjuter upp dörren. Jag ser mig omkring med ett nervöst sug i bröstet varje gång blicken stannar på en man, söker efter något bekant, och fortsätter till nästa. Tänk om jag inte hittar honom? Tänk om han har förändrats så mycket att jag går rakt förbi honom? Tänk om han har bestämt sig för att inte komma?

Jag känner nästan inte igen honom först. Jag tittar förbi honom och sedan tillbaka. Han sitter vid ett litet bord i ena hörnet och läser en tidning, och han liksom rynkar pannan, som om han inte gillar det han läser, eller också kanske han behöver glasögon. Han håller tidningen med ena handen och har den andra runt en stor mugg. Jag ser en skymt av guld. Hans vigselring?

Där står en assiett med smulor på. Han har redan ätit och jag är orolig för att jag är försenad. Han är stor, armmusklerna sväller och det får bordet att se ännu mindre ut. Jag undrar om han lyfte skrot i fängelset. Håret är kort, nästan snaggat, och börjar bli grått. Han har skägg. Jag minns inte att han hade skägg, och grips nästan av panik. Tänk om han alltid har haft ett och det är ytterligare en sak som jag har glömt? Det känns som om jag har stått och tittat på honom i fem minuter. Folk börjar gå in i mig. Jag borde gå bort till honom, men jag kan inte förmå fötterna att röra sig.

Han tittar upp. Jag märker att han inte känner igen mig på hans sätt att låta blicken glida förbi helt uttryckslöst, men sedan tar han en titt till, och ler, liksom snett, som om han är generad eller något, och han blir röd om kinderna.

Han reser sig upp och torkar av händerna på jeansen. Han är inte lika lång som jag trodde, men axlarna är breda under den bruna stickade tröjan.

Jag går fram och ställer mig framför honom. ”Hej.” Mina händer håller krampaktigt om remmarna på ryggsäcken, som om den är en fallskärm och jag kan hoppa ut härifrån när jag vill.

”Ditt hår”, säger han. ”Det väntade jag mig inte.”

”Nej, förlåt. Jag glömde varna dig.” Jag hade inte tänkt på hur han skulle reagera på min asymmetriska frisyr, rakat över örat på ena sidan, långt på den andra och färgat lila.

”Jag gillar det.” Han tystnar och bara stirrar på mig en stund. ”Jag kan inte fatta att du har blivit så stor. Jag menar, jag vet ju att det har gått många år, men wow. Du är inget barn längre.”

Jag vet inte vad jag ska säga, stämningen är så intensiv. Jag måste lätta upp den. ”Jag kände inte igen dig först heller. Jag trodde att det kanske var den där skallige killen borta vid dörren som var min pappa.”

Han skrattar. ”Jag har stirrat på varenda tonårstjej som har kommit in hit. Jag var rädd för att personalen skulle be mig att gå.”

”Ja, det är lite kusligt.”

”My bad”, säger han och ler åt min blick. ”Vadå, jag har lärt mig några uttryck i fängelset. Vi hade tv. Och det fanns inte mycket annat att göra!” Han sätter sig ner igen.

Jag tittar mig omkring i lokalen. Jag ser ingen vi känner, så jag skakar av mig ryggsäcken och sätter mig ner, men behåller halsduken och luvan på.

”Jag har inte beställt till dig”, säger han. ”Jag visste inte vad du ville ha.”

”Jag är inte hungrig.” Mamma skulle ha middagen färdig om en timme. Vi äter ofta i vardagsrummet medan vi tittar på tv och pratar om dagen. Det känns som om jag har gummiband runt kroppen som snärtar och drar i mig. Vad håller du på med? hör jag mamma säga inne i mitt huvud. Hur kan du ljuga för mig?

Jag vill bara veta hurdan han är, påminner jag mig. Jag känner ett överraskande styng av ilska mot mamma. Om hon hade låtit mig hälsa på honom i fängelset skulle jag inte ha behövt smyga med det. Jag vet att hon försökte skydda mig när jag var liten, men jag är äldre nu. Jag kan bilda mig en egen uppfattning om andra människor.

”En kopp te eller kaffe, då?” Han snurrar på sin kaffemugg och jag kommer ihåg att han brukade göra varm choklad till mig när vi hade lekt i snön och att han brukade snurra på koppen så att alla marshmallows i den virvlade runt, för att det skulle bringa tur, som han sa. Jag hade glömt allt det.

”Varm choklad”, säger jag. ”Jag vill ha varm choklad.”

Vi dricker långsamt. Det regnar ute nu och folk kommer inrusande på kaféet med glansiga, blanka kappor, skakar sitt våta hår och skrattar så där som man gör när man har undsluppit något. Jag tänker på mamma och undrar om hon mår bättre. Jag önskar att hon inte var tvungen att jobba i dag. Jag vet att hon fortfarande är upprörd över det som hände när hon städade hos mrs Carlson. Jag önskar att jag kunde tala om för henne att det inte kan ha varit pappa – att han jobbade i helgen.

Jag funderar på att köpa med mig något från butiken hem till henne, kanske lite soppa och ett nybakat småbröd, eller sådana där kryddiga kycklingpiroger som hon gillar, men då kommer hon att fråga ut mig och jag måste ljuga om vem jag träffade och vad jag gjorde, och då skulle jag kunna trassla till det på något sätt.

Han har suttit och pratat om sitt jobb. Han jobbar som byggförman på ett företag så att han ska komma tillbaka in i ruljangsen, och sedan tänker han starta eget igen. Jag märker att han väljer sina ord så att han inte ska låta alltför entusiastisk och positiv, men jag tror inte att han gillar sin chef.

”Jag stack iväg tidigt. Ville inte bli sen hit.” Han pekar på kaffet. ”Jag har redan druckit två sådana här.” Jag studerar hans ansikte. Han ser uppriktig ut, nästan lite blyg. ”Hur är det med din mamma?”

”Jag tycker inte att vi ska prata om henne.” Han har aldrig frågat efter henne på telefon eller i något av sina brev, och det var jag glad för. Nu känner jag mig obekväm. Jag tittar på hans ring igen. Det ser helt klart ut som om han fortfarande bär sin vigselring. Mamma skulle verkligen hata det.

Han ser att jag tittar och rör vid ringen. ”Jag vet att jag förstörde för oss”, säger han, ”men det betyder inte att jag har slutat älska henne.”

”Hon är lycklig nu.”

Pappa pausar och jag tänker på mamma, undrar om det jag sa är sant. Jag tror att hon har roligt ihop med Greg – han är verkligen trevlig och har humor, retar alltid mamma för något, till exempel hur hon radar upp alla disksvamparna på diskbänken efter färg. Han är alltid glad. Jag menar, vem skulle inte vara det när man kan gå i shorts på jobbet nästan hela året? Men hon pratar inte mycket om honom. Det kanske beror på att det inte finns så mycket att prata om. Han är bara Greg.

”Jag är glad att hon är lycklig”, säger pappa. ”Är hon ihop med någon?”

”Pappa.” Jag hejdar mig, ordet känns obekant och konstigt och tjockt i munnen.

”Du behöver inte kalla mig för det”, säger han. ”Du kan kalla mig Andrew.”

”Andrew.” Det känns ännu konstigare, men jag vet inte vad jag ska säga. Jag kanske inte ska kalla honom någonting alls.

”Hon måste ha en pojkvän. Hon är för vacker för att vara singel särskilt länge.” Han log, som om han försöker skämta, som om det inte är någon stor sak han frågar om, men det känns plötsligt för stressigt här inne, rösterna är för höga och den varma chokladen får mig att må illa.

”Nej”, säger jag. ”Hon har ingen.” Jag vill inte ha det här samtalet. Jag sa att jag inte ville prata om henne, men det är som om han inte ens hörde mig.

”Synd. Jag hade verkligen hoppats att hon skulle ha hittat någon som kunde göra henne lycklig.” Han ser uppriktig ut, men jag känner inte till hans ansiktsuttryck. Jag känner inte honom.

”Hur går det på AA?”

”Det går bra.” Han nickar. ”Jag har en sponsor.”

”Går du på alla dina möten?”

”Nu börjar du låta som min advokat.” Han ler, men jag blir osäker igen, orolig för att göra honom upprörd. Var det så här det kändes för mamma? Jag funderar på att säga att jag måste gå, men jag vill göra det här också. Jag vill sitta här och fika med min pappa. Som en normal unge.

”Du behöver inte berätta”, säger jag. ”Jag vet bara inte vad jag ska prata om.”

”Inte jag heller”, säger han. ”Vi börjar om.”

”Okej.”

”Jag har med mig någonting till dig.” Han sträcker sig ner till väskan vid sina fötter och tar fram en lång, rektangulär låda som han räcker fram tvärs över bordet. Jag känner igen den. Prismacolor Premier-färgpennor. Jag har stått i konstnärsbutiken och stirrat på dem, men sedan köpte jag ett billigare set. Jag drar med handen över ytan. Hundrafemtio nyanser. Hur kunde han veta att jag så gärna ville ha de här?

”Tack. De här är jättebra.” Det känns som om jag borde säga något mer, men jag hittar inte orden, kan inte förklara hur gärna jag vill börja måla med dem nu direkt, hur huvudet snurrar av alla nyanser. Jag vill sprida ut dem på golvet och röra vid dem allihop.

”Har du med dig ditt skissblock?”

”Ja.”

”Får jag se vad du jobbar med?”

Jag drar fram blocket ur ryggsäcken och lämnar över det till honom. Jag känner att jag rodnar medan han bläddrar igenom blocket och kommenterar bilderna. Jag avskyr hur mycket jag tycker om den här stunden och hans stolta min. Hur gärna jag har velat visa honom dem. Jag inser nu att jag har tecknat några av dem åt honom, utan att ens vara medveten om det. Det här är okej, tänker jag. Mamma skulle förstå.

KAPITEL NIO

LINDSEY

JUNI 2004

HAN VAR HEMMA. Hans kängor låg innanför ytterdörren och farstun var täckt av smuts och jordklumpar. Sophies rosa gympaskor låg under kängorna. Jag drog fram dem. Han var fullare än vanligt, hade knappt tittat åt mig när han snubblade in och kraschade på soffan.

Jag stirrade ner på honom, såg hur munnen öppnade sig när han snarkade. Han hade slängt upp ena armen ovanför huvudet. Håret var långt igen och föll ner i ögonen, som det hade gjort när vi träffades. Det var bara första veckan i juni, men han var redan solbränd på halsen och bicepsen, som jag hade älskat att känna på, och där skjortan gled upp vid midjan. Hans andra hand vilade på magen. Jag kunde lyfta den och släppa den igen. Han hade spillt något på skjortan, ketchup, kanske pizzasås eller spagetti. Jag studerade fläckarna. Jag skulle behöva använda fläckborttagare.

Mamma förvarade flaskor med sådant i badrumsskåpet. Hon baddade ständigt på spillda fläckar, på pappas skjorta eller på någon av mina klänningar när jag var liten och inne i min lerkakefas. Hon sa att det var hon och hennes försök att hålla rent efter min bror som höll tillverkaren kvar i branschen, och att de borde ge henne gratisprover. Hon och pappa hade åkt på sin kryssning i januari och kommit tillbaka solbrända och glada. Månaderna hade släpat sig fram. Sophie var redan fem och ett halvt år. Hon klev upp själv på morgnarna, tog för sig av flingor och tittade på tecknad film. Hon skulle inte få se honom sådan här.

Jag borde gå in i hennes rum, packa hennes saker och köra min väg. Vi skulle kunna flytta in hos mina föräldrar och jag kunde hitta ett jobb. Någonting, vad som helst. Jag kände ytterligare ett hugg av vrede när jag tänkte på kursen i inredningsdesign som jag hade tyckt så mycket om. Då blev Andrew tvungen att jobba över eller kunde inte hämta Sophie i skolan eller såg till att jag behövde köra något till byggplatsen. Vad var det för mening? Jag hoppade av.

Han mumlade något, smackade med läpparna och kliade sig på magen med loja fingrar. Han skulle vakna mitt i natten och snubbla i säng, dra mig närmare sig. Värmen från hans kropp skulle omsluta mig så hårt att jag inte kunde andas. Jag skulle ligga vaken i timmar.

”Vad är det med pappa?”

Jag hoppade till. Jag hade inte hört Sophie komma smygande från sitt rum. Hon hade på sig sin rosa pyjamas och håret var rufsigt. Hon snurrade en hårslinga runt, runt.

”Han är bara trött.”

Hon gick närmare, lutade sig över honom och luktade. Sedan tittade hon upp på mig och viskade: ”Han luktar blä.” Hennes ansikte var så oskuldsfullt, men jag kunde skönja en gryende insikt, höra en tendens till ett anklagande tonfall. Hur länge skulle det dröja innan hon kände igen lukten av öl? Skulle hon protestera mot hans drickande? Hur skulle han reagera?

Jag gick närmare och drog henne därifrån. ”Kom nu, Sophie. Gå och lägg dig igen.”

Andrew slog upp ögonen och svängde vilt med armen, missade Sophie med en hårsmån och slog i stället till mig så att jag tappade balansen. Jag ramlade baklänges mot soffbordet och rullade ner från kanten. Bedövad låg jag kvar på golvet och kippade efter luft. Sophie kom fram till mig och kramade mig hårt. ”Mamma!”

”Det är ingen fara, hjärtat”, sa jag när jag äntligen kunde prata igen, men för varje ord smärtade revbenen, och ryggen kändes som om den hade gått av på mitten. Jag tittade upp över axeln.

Andrew hade kommit på fötter och stod och svajade. ”Vad fan gör du?”

”Pappa, sluta!” skrek Sophie. ”Du knuffade mamma!”

Han stirrade på oss ett ögonblick, och blinkade långsamt. ”Sophie?” Han sträckte ut handen och hon klamrade sig fast vid mig. Han såg bister ut och tog ett par steg framåt.

”Andrew”, sa jag. ”Andrew, snälla du, gå och lägg dig.”

Han fokuserade på mig och jag höll andan. Till sist snodde han runt och lufsade iväg till sovrummet. Han tog fumligt stöd mot väggen. Sovrumsdörren smällde igen.

Jag sov i Sophies rum, kurade ihop mig runt henne, och strök henne över håret varje gång hon vaknade. Jag hade gått till badrummet och undersökt skadorna i spegeln och ryckt till när jag tryckte en kall tvättlapp mot den övre högra sidan av ryggen. Det där långa röda märket skulle bli ett blåmärke.

När jag kröp ner i sängen hos Sophie lade jag mig försiktigt på mage med rak rygg och höll andan, så att jag inte skulle stöna av smärta. Hon sträckte sig fram och rörde försiktigt vid mitt skulderblad, och drog med sin lilla hand nerför min ryggrad. ”Gör det ont, mamma?”

”Lite.”

”Det var en olycka”, sa hon. ”Det var inte meningen. Han säger förlåt i morgon.”

Jag kvävde tårarna. Min dotter började redan komma med ursäkter för honom. Hon hade lärt sig det av mig, insåg jag plötsligt. Hon hade lärt sig att förlåta honom. Hon var inte ens sex år.

På morgonen smög jag upp ur sängen medan hon fortfarande sov. Han var inte i sovrummet. Jag hittade honom i köket där han hällde upp en kopp kaffe. Han lyfte kannan. ”Vill du ha?”

”Nej, tack.” Jag satte mig på en av barstolarna runt köksön. På en av de svarta läderpallarna som han hade valt och som jag avskydde därför att de kändes kalla och såg alldeles för maskulina ut. ”Vi måste prata.” Jag var darrig, fick ta spjärn med benen mot pallen.

Han vände sig om med en tung suck. ”Förlåt för i går kväll. Jag åt ingen middag och spriten slog till för hårt. Vi var klara med ett jobb och jag ville fira med grabbarna. Du vet hur det är. De köpte dricka åt mig hela tiden.” Jag tänkte på matresterna på hans skjorta. Fler lögner.

”Du knuffade mig. Jag slog i soffbordet.”

Han såg chockad ut och tittade upp med en knyck på nacken. ”Nej, det skulle jag komma ihåg.”

Naturligtvis skulle han förneka det, men jag blev förvånad över att han lät så övertygande. Han var en mycket bättre skådespelare än jag hade förstått. Om jag inte visste att han alltid mindes varenda gång jag hade missat någon av hans regler, till och med när han var berusad, kunde jag ha trott honom.

”Sophie såg alltihop. Hon blev livrädd.”

Nu rynkade han pannan som om han tänkte igenom natten, försökte minnas. Hans min blev skamsen och han satte sig på en av barstolarna. ”Gjorde jag dig illa?” Jag nickade och han drog händerna genom håret med fuktiga ögon, som om han var på väg att börja gråta. ”Jag tar ledigt i dag, okej? Vi pratar om det och så kan vi ta med Sophie till parken.”

”Parken kommer inte att lösa det här.”

”Du har rätt. Jag är en idiot. Hur kan jag gottgöra dig?” Han tog min hand. ”Jag älskar dig så mycket. Du är hela mitt hjärta och min själ. Jag hatar att tänka på att jag har skrämt dig så där. Kan du förlåta mig?” Han såg så allvarlig ut, så upprörd, att jag kände att jag vacklade ett ögonblick.

”Jag vet inte”, sa jag. ”För det du gjorde? Det är misshandel.”

Hans ögon vidgades. ”Hallå där, jag är inte en av dem. Säg inte ens så, okej? Jag blev för full och gjorde ett misstag, men jag gjorde det inte med flit.”

”Det spelar ingen roll ifall det var med flit eller inte, det hände ändå.”

”Förlåt. Jag säger förlåt tusen gånger. Jag ägnar resten av livet åt att gottgöra det. Vi bor kvar i samma hus tills Sophie börjar på universitetet. Vad du än vill, så gör jag det.”

”Du dricker bara mer och mer. Jag klarar inte av det längre.”

”Vad är det du säger, Lindsey?” Han såg nervös ut nu, mer rädd än jag någonsin sett honom. ”Vill du att jag ska dra ner på det? Jag slutar dricka efter jobbet, okej?”

Jag tog ett djupt andetag och drog till mig handen. Jag kanske borde vänta till senare, när han inte var bakfull. Han hade inte ens druckit upp sitt kaffe. Nej, det skulle aldrig komma något bra tillfälle. Jag måste göra det här nu, medan han fortfarande var ångerfull, medan jag fortfarande var modig.

”Vårt äktenskap fungerar inte. Jag är inte lycklig. Du dricker hela tiden – och Sophie ser det, hon vet. Du låter mig inte göra någonting. Du är så kontrollerande. Det känns som om jag kvävs.” Jag såg honom rycka till, men orden ramlade ur mig. ”Jag tänker ta med mig Sophie och flytta in hos mina föräldrar ett tag. Om du skaffar hjälp, går till AA, kanske vi kan …”

”Du kan inte lämna mig.”

”Jag har redan bestämt mig.”

Så snart jag uttalade orden var det som om någon drog ner en mask för hans ansikte. Allting slätades ut, kinderna, pannan, till och med munnen, och ögonen blev tomma.

”Vi pratar om det i kväll, okej?” Han sneglade på klockan. ”Jag måste till jobbet.” Han lät så lugn nu. Det var som om vi pratade om vad vi skulle laga till middag. Jag hade förväntat mig att han skulle flyga i taket. Jag studerade hans ansikte, förvirrad. Förstod han inte vad jag sa?

Han gick fram till köksbänken, tog sin lunchlåda och gick utan att ge mig någon kyss. Jag ställde mig vid fönstret och såg hans pickup försvinna.

Jag intalade mig att han bara behövde tid att tänka igenom det. Han skulle ta dagen på sig och sedan skulle han förstå att han behövde professionell hjälp. Han måste inse att det här var bäst för alla.

Jag lämnade Sophie på förskolan, såg henne släpa sig in med sin Barbie-ryggsäck så full att hon nästan tippade baklänges. Hon hade varit tyst och suttit med sin målarbok i knäet. Jag undrade om hon hört samtalet mellan mig och hennes pappa på morgonen. Jag masserade revbenet under bröstet och drog efter andan vid det skarpa hugget jag kände när jag tänkte på hur hennes ansikte lyste upp när han sa att han skulle ta henne med till byggplatsen eller till järnaffären, hur hon dansade en liten dans och sprang till dörren. Det spelade ingen roll vart de åkte, hon blev alltid jätteglad.

I kväll. Han sa att vi skulle prata i kväll. Jag måste förbereda mig, stålsätta mig för det som skulle komma. Jag kunde inte tillåta mig att vekna nu. Jag skruvade på mig, kröp ihop på grund av min värkande rygg. Jag måste skaffa en advokat.

Det var omöjligt att ringa från mobilen – Andrew gick igenom räkningen varje månad och frågade om alla främmande nummer. Jag hittade en telefonkiosk utanför ett kafé, bläddrade igenom telefonkatalogen och bokade in ett möte med en kvinnlig advokat senare i veckan.

Mobilen pep till bredvid mig. Det var ett meddelande från Andrew.

Glömde min lunch. Kan du komma med den?

Ville han att jag skulle köra ut lunch till honom? Trodde han att allt skulle bli bra bara han låtsades att det var det? Han gillade ju inte ens att jag kom till byggplatsen och han kunde lätt köpa lunch ute någonstans eller komma hem. Hjärtat slog snabbt, och bilen kändes för varm och liten. Jag tittade på telefonen. Jag hade aldrig nonchalerat honom förut. Mobilen pep igen.

Lindsey?

Jag kunde inte röra mig. Kunde inte ta upp den.

Gör inte så här.

Ingenting under några minuter.

Jag kanske tar med mig Sophie ut på lunch.

Han hade aldrig hämtat henne på skolan förut. Inte under lunchen. Han planerade någonting. Jag tog upp mobilen med skakiga händer. Fan också. Jag kommer om en halvtimme.

Det var bullrigt och full aktivitet på byggarbetsplatsen där folk gick fram och tillbaka. Jag granskade arbetarna för att få syn på Andrews välbekanta gestalt. Till sist hittade jag honom intill en betongbil. Strupen kändes åtsnörd när jag gick närmare. Ville han att vi skulle pratas vid på kontoret? Han stod tillsammans med en annan man och deras vita hjälmar reflekterade solskenet.

Jag gick fram till honom. ”Andrew?”

Han tittade på mig, vinklade upp hjälmen och torkade lite svett ur pannan. ”Hej, älskling. Ett ögonblick, bara. De gjuter grunden.” Roteraren på bilen snurrade medan den tunga och våta grå massan rann utför rännan. Han vände sig mot mannen. ”Varje gång jag ser betong kommer jag att tänka på Jimmy Hoffa.”

Mannen skrattade. ”Precis. Han ligger nog under ett parkeringshus någonstans.”

”Man undrar ju hur många kroppar som ligger begravda runt om på byggplatserna.” Andrew lade armen om mina axlar. ”Det är så du kan bli kvitt mig, älskling.”

Jag kunde inte röra mig, utan grep bara hårt om Andrews lunchpåse. Den andre mannen log, men såg förvirrad ut. Han tittade på mig nu. Borde jag dra något skämt? Vifta bort det?

”Var inte dum”, sa jag. ”Jag skulle inte vilja skita ner händerna.” Båda männen skrattade, men jag hörde att Andrews röst var spänd, forcerad. Han var ursinnig.

”Det skulle vara enkelt”, sa Andrew. ”Du skulle kunna kasta ner mig här och grabbarna skulle fylla på över mig och ingen skulle någonsin få veta.” Han tog tag i mig och höll mig över kanten. Jag klamrade mig fast vid honom. Om han släppte taget skulle jag ramla.

”Andrew!” skrek jag.

Han drog mig till sig och slog armarna om mig i en hård kram, med kinden emot min. ”Slappna av. Jag retas bara.”

Den andre mannen skrattade fortfarande. Han trodde att det här var en del av skämtet – att Andrew och jag roade oss. Andrew tryckte läpparna mot mina och jag blev tvungen att kyssa honom tillbaka och såg över hans axel att mannen vände sig bort, röd i ansiktet.

Till sist släppte Andrew taget och tog lunchpåsen ur min hand. ”Tack för att du kom med den här.” Han tog fram en smörgås ur påsen. ”Rostbiff. Min favorit.” Han tog ett stort bett och tuggade metodiskt medan han riktade uppmärksamheten mot betongbilen igen. Den andre mannen hade gått fram för att prata med chauffören. Jag tittade upp på Andrew. Hans ansikte var en kylig mask.

”Vi ses hemma.” Han gick sin väg.

KAPITEL TIO

DECEMBER 2016

NÄR JAG KOMMER till stödgruppen på måndagskvällen sitter några av kvinnorna redan på stolarna och stirrar tysta på sina händer eller fötter, medan andra står runt kaffebryggaren och pratar om vädret. Jag tar mig en kopp kaffe och sätter mig.

Vi inleder träffen likadant varje gång. Vi berättar om vår vecka och om hur vi har hanterat den. Det här rummet är så välbekant för mig nu, tegelväggarna i kyrkans källare, regnet utanför fönstret, den syrliga, unkna lukten blandad med kaffe och fuktigt hår. Jag känner att spänningarna i magen lättar och jag är glad över att jag tvingade mig hit, ut ur mitt varma hus.

Det finns några nya kvinnor här i kväll, chocken i deras blick är fortfarande ny och kroppen är spänd där de sitter och kurar ihop sig i sina kappor. En av de nya medlemmarna är en ung kvinna med uppenbart färgat svart hår, kanske i tjugofemårsåldern. Jag ser att hon sneglar mot dörren, som om hon tänker sticka härifrån. Jag ler lugnande mot henne och hon rodnar, men lutar sig sedan tillbaka mot ryggstödet.

Jenny och jag träffades på mitt första möte i gruppen, när jag var nyinflyttad till Dogwood Bay. Jag hade aldrig varit med i någon stödgrupp förut och visste inte vad jag skulle säga. Jag satt i hörnet med hettande ansikte och orolig mage. Sedan kom en blond kvinna med vilt, lockigt hår som var fuktigt av regnet och luktade lavendelschampo och damp ner bredvid mig och räckte mig en kopp svart kaffe.

”Det är hemskt, men det gör susen”, sa hon med ett varmt leende.

Jag mumlade ett förvånat tack och tog emot koppen. Jag var inte van vid att befinna mig i någon social situation utan Andrew, eller att ha friheten att prata med vem jag ville – jag var inte ens säker på att jag hörde hemma i den här gruppen – men jag gillade hennes okynniga glimt i ögonen, hennes läckra glasögon, som nästan var för stora för hennes ansikte, och hennes klarblå gummistövlar.

Jag smuttade på kaffet och gjorde en grimas. ”Jag kanske aldrig kan somna mer.”

”Jag tror inte att det är så många av oss som sover i vilket fall som helst.” Hon tittade ner i sin kopp. ”Det enda som är svartare än det här kaffet är min exmakes hjärta.” Jag blev förvånad över hennes spydiga tonfall. Hon lät inte sårad eller skamsen. Hon lät arg. Det var då jag insåg att jag var trött på att slå ner blicken, trött på att känna att jag på något sätt hade mig själv att skylla för det här. Jag var också arg.

”Det enda som är starkare än det här kaffet är greppet som min exmake hade om mitt liv”, sa jag. ”De borde spolas ner i toaletten båda två.”

Hon gav mig en förvånad blick och drog munnen till ett leende. ”Det här kaffet är så bittert att det skulle kunna vara min skilsmässoadvokat.”

Jag började skratta så häftigt att jag nästan spillde ut kaffet, vilket i sin tur fick Jenny att tjuta av skratt. Vi var tvungna att lämna mötet för att lugna ner oss.

Jenny handlar på Whole Foods varannan vecka, vet mer om kål än vad jag någonsin kommer att göra, mejlar recept till mig på sina senaste proteinsmoothies med hampa- eller chiafrön, och skickar inspirerande citat varje dag. När hon blev erbjuden en tjänst som livsstilskonsult i Vancouver blev jag glad över att hon kunde följa sin dröm, men hon lämnade ett stort tomrum i mitt liv. Jag hade inte haft någon kvinnlig vän, någon som stöttade mig fullt ut, på så länge. Vi pratade på Skype i går och jag berättade vad som hade hänt hemma hos min kund, och hon blev nästan argare än vad jag själv blev.

”Tio år räckte inte”, sa hon. ”De borde ha låst in honom och kastat bort nyckeln. Om du behöver sticka från stan, ring mig direkt.”

Jag vill inte lämna Dogwood än – då skulle Andrew vinna. Men om det skulle gå så långt är jag glad över att veta att jag har ett hem hos Jenny. Båda mina föräldrar är borta – mamma dukade under för sin MS för några år sedan, och pappa fick en stroke inte långt efter det. De blev helt förkrossade över att de inte hade förstått hur Andrew behandlade mig medan vi var gifta, och besvikna över att jag inte hade anförtrott mig åt dem, men de förstod mig bättre när jag förklarade hur han hade hotat mig och gjort mig illa. Mamma propsade på att jag alltid skulle berätta sanningen för dem efter det, och vädjade till mig att inte oroa mig för dem. Sedan fick pappa mig att lova att jag inte skulle komma tillbaka till ön förrän Andrews rättegång var över och han satt bakom lås och bom.

Chris och jag står fortfarande varandra nära, men han har en sambo nu och de väntar barn i vår. När jag ringde honom i lördags och berättade vad som hade hänt blev han upprörd och erbjöd sig att komma och bo hos mig, men jag sa åt honom att stanna hos Maddie. Hon behöver honom bättre än jag just nu.

Jag berättar för gruppen om det som hände i veckan och att jag tror att Andrew förföljer mig. De är förstående och har bra förslag på hur jag ska hantera polisen och domstolarna, men jag ser deras rädsla och oro, och känner mig ännu mer skärrad när jag sätter mig igen.

Marcus kommer när mötet går mot sitt slut och lastar ur utrustningen från sin SUV – träningsmattor, sandsäckar, boxhandskar. Han har kommit hit några gånger under det senaste året och vi ser alla fram emot hans lektioner. Han är den mest samlade person jag någonsin har träffat. När jag står bredvid honom känns det som om hela världen kunde stå i lågor och flammorna bara skulle passera rakt förbi honom.

En stormig kväll var jag den enda som kom på hans lektion. Han sa: ”Du måste ha mycket i bagaget om du ger dig ut i det här vädret för att lära dig att slåss.”

Vi satte oss ner och pratade och jag berättade om Andrew. Efter att ha varit med i stödgruppen i flera år kände jag mig bekväm med att berätta om mitt förflutna för andra kvinnor, men jag blev förvånad över hur lätt det var att också prata med en man. Han var så intuitiv, gissade sig till några av Andrews metoder för att kontrollera och demoralisera mig – och han slog alltid huvudet på spiken. Han förstår sig verkligen på manipulativt beteende och hur svårt det var att bryta sig loss. Jag fick en känsla av att han också hade ett jobbigt förflutet.

Efter det började vi träffas på tu man hand då och då. När vädret var fint tränade vi utomhus. Jag tyckte att han var spännande och blev förvånad över att jag gillade våra träningspass så mycket, och jag undrade till och med flyktigt ifall det skulle kunna leda till någonting mer. Han skjutsade hem mig en gång när jag hade fått punktering, och stod kvar i hallen och pratade. När jag senare tackade honom med en flaska vin trodde jag att han skulle bjuda in mig att dela den med honom, men det gjorde han inte. Vi blev i stället mycket goda vänner. För det mesta brukar vi ta en kopp kaffe tillsammans när vi är klara med träningen. Det var vid ett sådant tillfälle som jag fick veta att han tidigare hade varit psykiatriker. Han måste ha varit en bra sådan. Jag har antagligen berättat mer om mitt liv med Andrew för honom än för någon annan. Och han har berättat om sin dotter.

Jag hade fått syn på foton av Katie hemma hos honom. Hon hade varit en mycket vacker tjej med rak näsa, ett brett leende och mörka färger. Hon hade blivit förälskad i en äldre man så snart hon hade gått ut skolan, och haft ett stormigt förhållande med honom under några år. Marcus misstänkte att pojkvännen misshandlade henne, men hon förnekade allt och drog sig bort från sin familj. Hon hade ringt till Marcus kvällen då hon dog och sagt att hon ville komma hem. Han hade varit på väg för att hämta henne när han hörde sirenerna. Hennes pojkvän hade skjutit henne och sedan sig själv. Hon var bara tjugotvå.

När hans äktenskap kraschade året därpå bestämde han sig också för att sluta som psykiatriker – ”Jag kände mig som en bluff. Jag kunde inte hjälpa min egen dotter, hur skulle jag då kunna hjälpa någon annan?” Marcus lämnade allt till sin exfru, Kathryn, och reste omkring under några år. Jag kan inte ens föreställa mig hur svårt det måste ha varit för honom att först förlora sin dotter, och sedan sin fru. De måste ha varit väldigt kära en gång i tiden – han sa att det var hans idé att döpa Katie efter Kathryn. Men han verkar ha försonats med sin smärta.

I kväll går Marcus runt i rummet och jobbar med var och en av oss kvinnor tills varje rörelse sitter perfekt, men jag är inte mig själv, slagen hamnar fel och jag missar några blockeringar.

”Mår du bra?” frågar Marcus och jag nickar. Han håller upp padsen och jag slår några krokar. ”Igen”, säger han. Jag pausar, och hans blick möter min. Jag förundras alltid över hur snabbt han känner av mitt humör, om det så är bra eller dåligt. Annars är min dotter den enda som kan göra det.

Jag slår till dynan några gånger till innan Marcus till sist nickar sitt godkännande och går vidare till nästa. Efter lektionen hjälper jag Marcus att bära ut utrustningen.

”Tänker du berätta vad det är som trycker dig?” säger han.

”Stressig helg.” Jag ringde mrs Carlson i söndags och hon bekräftade att ingenting saknades i huset. Hon är fortfarande uppskakad och tänker bo hos sin syster i ett par veckor. Jag ringde också till poliskvinnan, och hon sa att hon bara hade lyckats matcha mina och mrs Carlsons fingeravtryck. Hon har inte kunnat lokalisera Andrew än, men jag tror inte att hon letar särskilt intensivt. Jag menar, vad henne beträffar har inte Andrew gjort något fel.

”Andrew bröt sig in hos en av mina kunder. Han var där inne medan jag städade. Han gjorde den där grejen med mina nycklar – lade dem ovanpå min plånbok.”

”Fan.” Han hejdar sig mitt i rörelsen med att skjuta in en låda i ena hörnet. ”Har du ringt polisen?” Det har börjat snöa lätt, flingorna faller neråt i ljuset från den öppna dörren och landar på hans svarta hår, smälter i hans kortklippta skägg. Han borstar tankspritt bort dem.

”Ja, med en gång, men de hittade inga fingeravtryck.”

Han skakar på huvudet. ”Jag fick en olustig känsla när du började hoppa över träningspass. Män som din exmake försvinner inte bara. Jag borde ha sagt något.”

”Det är inte ditt fel. Jag slappnade av.”

”Jaha, men gör inte det igen. Se till att sätta larmet varje kväll.”

Jag nickar. ”Jag hoppas att du har tid att träna nu i veckan?” Marcus har ett hemmagym med toppmodern utrustning. Jag blev lat när Andrew inte gjorde några försök att hitta mig. Det var mitt första misstag. Ett som jag inte tänkte göra om.

”Javisst.”

”Allt kommer tillbaka nu, om du förstår? Rädslan. Ilskan. Jag trodde faktiskt att det var över och att han hade gått vidare. Hur kunde jag vara så dum?”

”Du är långt ifrån dum, men ilska är bra. Den kan vi använda.” Jag gillar glimten i hans öga, beslutsamheten.

Jag nickar och sträcker på mig. Han har rätt. Jag tänker inte låta Andrew göra mig till ett hjälplöst offer. ”Vi ses på onsdag.”

Greg kommer över kvällen därpå och har med sig en stor flaska lokalt vin. Han anstränger sig för att hitta dem med de lustigaste namnen, som Red Monkey Velvet eller Purple Panda. Det är aldrig några dyra viner – Greg tjänar inte mycket som chaufför – och jag tycker om att han aldrig försöker imponera. Jag slår upp varsitt glas åt oss medan han tänder en brasa i eldstaden, och sedan vräker vi oss i soffan. Vinet är gott och jag skulle gärna göra slut på hela flaskan, men jag känner mig sliten av att inte ha kunnat sova ordentligt de senaste nätterna. För mycket vin skulle knocka mig.

Jag berättar för Greg om helgen, tonar ner händelserna och byter till andra samtalsämnen. Jag intalar mig att det är för att jag inte vill att han ska oroa sig, men det är mer för att jag inte tycker om den hjälplösa känslan av stress och frustration som Andrews namn väcker i bröstet på mig. Dessutom är det inte det som den här kvällen går ut på. Jag behöver inte Greg som tröstande lyssnare eller medkännande bollplank.

Vi pratar inte så mycket. Vår relation handlar mest om att ha kul. När vi träffas är det alltid för något enkelt, som att äta middag och titta på film hemma hos någon av oss, eller kanske gå på promenad. Han är några år yngre än jag, drygt trettio, och verkar inte ta någonting på särskilt stort allvar. Jag skrattar fortfarande när jag tänker på hur han bokstavligt talat landade på min tröskel, sedan han hade snubblat på ett löst trappsteg. Han blev fruktansvärt generad när jag öppnade dörren och fick se honom hoppa omkring med händerna om ena knäet. Nästa gång han kom hade han med sig ett paket – och en hammare.

Min mobil ringer. ”Det är brorsan.” Greg pausar filmen.

”Jag ville bara höra hur du har det”, säger Chris. ”Är allt okej?” Hans röst påminner mig så mycket om vår pappas, men han har mammas ljusa utseende och positiva allt-kommer-att-ordna-sig-personlighet. När jag är med Chris känns det som om jag har båda mina föräldrar hos mig, vilket är trösterikt. Jag väntade mig inte att förlora dem så unga och jag saknar dem varje dag. Chris har varit en underbar morbror till Sophie, beskyddande och lojal, och kommer alltid till hennes uppträdanden eller fotbollsmatcher, och till alla högtidsmiddagar. Nu när Sophie har blivit äldre har hon åkt över till dem på ön och bott hos honom och hans flickvän ibland på helgerna. Hon väntar så ivrigt på att få en liten kusin att skämma bort.

”Så här långt, ja. Men kan vi prata mer i morgon? Greg är här nu.”

Han pausar, jag vet att han är nyfiken – jag har berättat för honom om Greg, att vi dejtar, men inte att han sover över. ”Okej, ring mig i morgon.”

Jag lägger ner mobilen på soffbordet och vänder mig till Greg igen. Han vrider på sig så att vi sitter öga mot öga.

”När ska jag få träffa din bror, då?” säger han. ”Vi har dejtat i snart tre månader. Han har antagligen börjat undra vad det är för fel på mig.” Han säger det med ett fräckt leende som visar upp hans skrattgropar (en på vänstra kinden och en liten grop i hakan), men han låter allvarlig, nästan blyg. Jag blir förvånad, trodde inte att han var särskilt ivrig att träffa min bror.

”Jag har inte presenterat Chris för någon pojkvän på länge”, skrattar jag nervöst och tar upp skålen. Greg gjorde popcornen eftersom han är noga med att smöret fördelas på rätt sätt. Han vände runt dem med salladsbestick så att tatueringarna på armarna spelade – en fenix i klara färger och höga eldslågor som försvinner in under ärmen, där jag vet att de möter en pokerhand och orden HJÄRTER KUNG över bröstmuskeln.

Han ler. ”Så jag är din pojkvän?”

”Vill du vara min pojkvän?” Jag vill inte ha det här samtalet just nu, när hälften av tankarna kretsar kring var Andrew kan finnas i kväll, ifall han kanske till och med bevakar mitt hus, men det händer vare sig jag vill eller inte.

”Jag vet inte. Följer det med några extra förmåner?” Hans varma hand ritar en cirkel på mitt lår, rör sig uppåt, och jag stelnar till. Jag är inte på humör och tänker just föreslå att vi bara ska kramas, men så inser jag att det är precis vad Andrew vill – att ta sig in i mitt huvud och vända upp och ner på mitt liv. Greg och jag har ett jättebra sexliv. Han är den förste jag har legat med sedan Andrew, och det kändes märkligt först, hans mun och kropp var inte lika kraftfulla, men han lät mig ta ledningen, vilket var spännande och nytt. Jag lärde mig att sex kunde vara kul. Jag tänker inte låta Andrew ta ifrån mig det.

”Vi går och lägger oss så ska jag visa dig.”

Medan Greg går till sovrummet släcker jag lamporna och sms:ar God natt till Sophie, som sover över hemma hos Delaney. Jag kontrollerar regeln på ytterdörren och kastar en snabb blick ut genom fönstret mot vägen. Jag brukade känna när Andrew var på väg hem redan innan jag hörde hans bil, kunde känna fladdret i magen när han svängde runt den sista kurvan.

Jag blundar och lägger handen mot magen. Den är lugn, men jag vet att Andrew har planerat något mer. Kommer han att nöja sig med psykningar? Eller kommer han att försöka skada mig? Jag minns hans hot om att döda mig, hur stark han är när han är arg, hur ingenting i den här världen kan hejda honom. Jag rör vid halsen och känner den varma huden, pulsen. Jag lever, jag andas fortfarande.

Jag tittar ut genom fönstret en sista gång och sedan följer jag efter Greg till sovrummet.

Jag vaknar vid sjutiden till ljudet av regn. Ett av stuprören måste ha täppts igen, för vattnet sprutar som ett vattenfall utanför mitt fönster. Jag kommer att behöva ringa hyresvärden. Jag tvingar mig upp ur sängen och ut i köket, där jag tänder lamporna. Greg åkte hem vid midnatt och huset är tyst. Han sover sällan över. Jag skyller på Sophie, men sanningen är den att jag ibland grips av panik när jag vaknar med honom i sängen, och hans ben över mitt ben plötsligt bara blir för mycket.

Nu önskar jag att jag hade bett honom att stanna. Jag kunde ha krupit tätt intill hans varma kropp och lyssnat till mullret från hans mörka röst, som alltid låter skrovligare på morgnarna, som rinnande grus. Jag kunde ha dragit med fingret över hans ärr: ett från en blindtarmsoperation, det långa, upphöjda längs med benet från en motorsåg, det taggiga på nyckelbenet från en motorcykelolycka när han var tonåring. Jag har aldrig känt en man med så många ärr.

Jag sätter på kaffe och dricker en kopp medan jag lagar min lunch, och fyller en termos med resten. Jag kommer att behöva energin. I dag har jag två hus att städa, och därefter ett träningspass med Marcus. Min första klient för dagen är en av mina mest udda. Joe, en man på drygt femtio som har drabbats av hjärnskada och lider av närminnesförlust – det är hans familj som har anlitat mig. Ibland glömmer han bort att jag är i huset och hoppar till när han ser mig stå och skura hans badkar. Ett par gånger är det jag som har hoppat till när jag har sett Joe sitta och vräka sig i vardagsrummet i randiga boxerkalsonger och äta kyckling eller spagetti ur en burk. En gång dansade han till ”Let It Go” från Frost, med en bordsduk som cape. Han uppmanade mig att dansa med och kalla honom för ”Anna”. Jag tvekade ett ögonblick, sedan tog jag med mig moppen som mikrofon och gjorde mitt bästa.

När jag har städat färdigt åt Joe, som ägnar den mesta tiden åt att titta på repriser av Matlock, går jag till dagens andra jobb, som är ett stort tvåvåningshus med fyra väldigt aktiva, väldigt lortiga ungar under tolv år. I dag är det inte alltför illa, så jag blir färdig lite tidigare än jag trott och bestämmer mig för att stanna till vid banken för att ta ut lite kontanter på vägen hem till Marcus. Medan jag väntar på att maskinen ska spotta ut mina sedlar får jag en konstig känsla i magen, ett fladder av nervositet. Jag tittar bakom mig, men det står ingen annan i kö.

Jag tar mitt kvitto, stoppar in det och sedlarna i plånboken och vänder mig om.

Jag ser honom stå i gathörnet utanför banken. Han stoppar ner pengar i sin plånbok och låter den glida ner i bakfickan. Han ser annorlunda ut i kort hår och skägg, men hans rörelser är så bekanta, formen på hans huvud, sättet han rör sina breda axlar.

Bankens betongväggar rusar emot mig som om det bara finns några centimeter mellan mig och Andrew. Jag kan känna hans hud, lukten av hans tvål, se mungipan, hur den är vinklad uppåt. Sophies leende. Han kommer att se mig, och sedan kommer han att säga mitt namn med det där tonfallet som låter kärleksfullt och argt och tillrättavisande och besviket på en och samma gång.

Spring.

Benen. Jag måste röra på benen. Någon inre kraft får mig att vända mig om. För snabbt, jag tappar nycklarna. De faller som i slow motion och slår i asfalten med en metallisk klang som ekar längs trottoaren. Jag häver mig ner, tar nycklarna och reser mig igen.

”Lindsey.” Han kommer närmare, går åt mitt håll. Avståndet krymper.

”Håll dig borta från mig.” Jag står kvar, sträcker ut handen med nycklarna som något slags svärd. De är ingenting. Bara små metallbitar.

Han stannar med handflatorna i luften. ”Jag var inne på banken. Jag visste inte att du var utanför.”

”Varför är du här?” Det kvittar. Jag vet varför han är här. Jag måste gå härifrån, men mina fötter är som stenblock. Jag ser mig omkring, hoppas på mycket folk, på tryggheten hos andra, men det är som om jorden har öppnat sig och sugit ner varenda en. Inte en enda bil på gatan, inte en enda fotgängare.

”Byggföretaget som jag jobbar för har fått ett underentreprenadskontrakt i Dogwood Bay. Jag såg mig om efter något ställe att hyra.”

Nej. Han visste att vi bodde här. Han planerade det här.

”Jag vill inte att du bor här.” Jag hatar att rösten skälver, hatar hur svag jag känner mig. Jag vill låta stark och myndig, men jag låter som ett vädjande barn.

”Jag förstår det, men jag måste åka dit där jobben finns. Det är hårda tider.” Tiderna har aldrig varit hårda för honom. Jag är glad att han pratar. Han gör mig bara argare.

”Du får inte träffa Sophie.”

”Hon blir arton i nästa månad.”

”Hon vill inte ha någonting med dig att göra.” Men han har rätt. Hon är nästan myndig. Jag kan inte stoppa det här. Jag kan inte göra någonting.

”Hon känner mig inte längre.”

”Och jag vill att det ska förbli så. Hon är en bra tjej. Rör inte till livet för henne.”

”Jag har förändrats, Lindsey. Jag är inte samma person som du gifte dig med. Jag gick på terapi i fängelset och jag går på AA-möten nu – jag har inte rört en droppe på elva år.”

Jag önskar att jag kunde köra in nycklarna i ögonen på honom och hugga tills han inte kan titta på mig längre. ”Jag tror inte för ett ögonblick på att du har förändrats.”

”Vi behöver inte göra det här ute på gatan. Får jag bjuda på en kopp kaffe?”

”Jag går ingenstans med dig.” Jag borde inte bli chockad över att han faktiskt tror att jag skulle vilja sätta mig och dricka kaffe med honom, men hans förmåga att förneka verkligheten är verkligen skrämmande. Inne i hans huvud är det som om vi vore gamla kompisar. Jag vänder mig bort.

”Lindsey!” ropar han, men jag fortsätter att gå. Sedan säger han, en hel oktav lägre men tillräckligt högt för att jag ska höra: ”Jag vet vad du gjorde. Jag vet att du drogade mig den där kvällen.”

Orden slungas mot ryggen på mig och får mig nästan att snubbla omkull. Jag mattas, trottoaren tornar upp sig framför ögonen på mig. Jag tror att jag kanske kommer att svimma, blinkar bort paniken. Nej, nej, fortsätt gå.

Jag tvingar benen att röra sig och kastar en blick över axeln. Han står kvar och tittar. Min bil står parkerad på gatan, vilket betyder att han nu vet att jag kör en blå Mazda. Händerna skakar när jag försöker få nyckeln i låset. Jag stirrar ner på dem, tvingar fingrarna att skärpa sig och få in mig i bilen nu. Ilskan hjälper, den får mig att känna mig starkare. Jag sätter mig i bilen och kör därifrån så snabbt jag kan.

Jag är tio minuter sen, men Marcus öppnar ändå dörren med ett leende. ”Jag började undra vart du hade tagit vägen”, säger han. ”Trodde att du kanske hade stannat till vid Dairy Queen.”

Jag vet att det är ett skämt – han har retat mig ända sedan jag dök upp med varsin Blizzard åt oss – men jag kan inte förmå mig att skratta i dag. ”Förlåt. Jag hoppas att jag inte har sabbat ditt schema.”

”Nä. Jag var själv sen.” Marcus är aldrig sen till någonting. Han säger så bara för att göra mig bättre till mods. Han öppnar dörren vidare och jag följer efter honom in och sjunker ner på en av hans stolar.

”Jag träffade Andrew nere på stan. Han var på banken.” Det är så svårt att uttala orden, att medge vad som just har hänt. Jag är andfådd, som om jag just har sprintat uppför en lång trappa.

”Följer han efter dig?” Han sjunker ner på stolen mitt emot med sina mörka ögonbryn ilsket hopdragna.

”Han säger att han ska flytta hit på grund av jobbet, men det är bara skitsnack. Han ville förklara att han har förändrats.” Jag skrattar bittert. ”Han har inte förändrats ett dugg.” Jag önskar att jag kunde berätta allting för Marcus – om tabletterna, om vad Andrew sagt – men jag måste behålla den hemska sanningen för mig själv.

”Herregud, Lindsey.” Marcus lutar sig fram och tar tag om mitt knä. ”Jag är verkligen ledsen.” Det är första gången han har rört vid mig, utom när vi tränar, och hans hand känns solid, tröstande.

”Jag ringde polisen. Hon säger att Andrew påstår att han var på jobbet den där morgonen när någon bröt sig in hemma hos min kund. Jag vet att han ljuger, men de har inte tillräckliga skäl för att gräva vidare i det, och inget brott att anklaga honom för. De tänker inte slösa bort sin tid.”

”Kan du inte få igenom ett besöksförbud?”

”Det krävs mer än att träffa honom en gång – och han gjorde inget hotfullt. Och inte ens med ett besöksförbud skulle jag kunna hindra honom från att flytta hit. Han är en fri man.”

”Ibland hatar jag det här systemet. Det skyddar alltid fel människor.” Han tittar ut genom fönstret med spänd mun och jag undrar om han tänker på Katie.

Han vänder sig mot mig igen. ”Om du någonsin behöver komma bort härifrån ett tag så har jag ett hus intill en sjö borta på ön. Du och Sophie skulle kunna bo där.”

”Har du ett fritidshus?”

”Det har funnits i släkten i många år. Det är lugnt och fridfullt där – ett bra ställe för att komma bort från allt och fundera över livet.” Han måste ha bott där med sin fru och dotter så jag känner mig hedrad över hans erbjudande, men det sista stället jag vill vara på är vid en ensligt belägen sjö på ön, där Andrew känner varenda sten som sin egen ficka. Det låter inte särskilt fridfullt i mina öron.

”Tack, men det spelar ingen roll var vi bor. Det enda som skulle få mig att känna mig trygg igen är ifall han åker tillbaka till fängelset.” Jag drar munnen till ett leende. ”Det borde bara vara en tidsfråga.”

Han ler tillbaka, men ser ändå orolig ut. ”Jag menar allvar.”

”Jag vet. Men just nu vill jag bara att allt ska vara som vanligt. Jag ska fundera på det, okej?”

Han nickar. ”Det finns där om du behöver det.”

Vi tränar tills jag är helt slut och det bultar i armar och ben. Till sist avslutar vi och jag tar en snabbdusch i badrummet intill hans gym och klär mig i rena kläder. Endorfinruset efter träningen håller redan på att avta. När jag först kom hem till Marcus var jag chockad, bedövad, inte redo att möta sanningen. Men nu känner jag alla vassa kanter.

Andrew flyttar till Dogwood Bay, och han vill träffa Sophie.

När jag har gått uppför trappan och in i vardagsrummet stannar jag till vid fönstret med havsutsikt, där vintervågor slår upp på avstånd och molnen hänger grå, tunga och svällande av regn. Jag tittar på dem ett ögonblick och försöker ta några lugnande andetag. Jag kan inte gå härifrån i tårar. Jag tänker på Sophie: Vad ska jag säga till henne? Paniken stiger igen. Det kommer att ordna sig, bara samla dig lite.

Jag rätar upp böckerna på sidobordet och tittar på titlarna. Marcus läser alla möjliga genrer, men verkar dras till memoarer och biografier. Jag noterar en bok om sorg, bläddrar igenom de första sidorna och tänker på honom och hans dotter. Sedan lägger jag försiktigt tillbaka boken.

Marcus är i köket och gör kaffe. Han har också duschat, håret är vått och rufsigt.

Han håller upp en mugg. ”Har du tid med en kaffe?”

”Självklart.” Jag tar muggen och sätter mig ner. ”Så hur går det med skrivandet?” Han jobbar med en bok om sina resor runt om i världen och om hur olika kulturer hanterar död och sorg, och han har låtit mig läsa ett par kapitel. Det var fascinerande och jag hoppas att han låter mig läsa mer. Medan han pratar om sina senaste efterforskningar försöker jag fokusera, men tänker fortfarande på det sista Andrew sa utanför banken. Han tänker inte låta det bero. Han har vetat om det i alla dessa år och han har aldrig gjort någonting åt det. Förrän nu. Jag blir kall och iskylan ringlar sig nerför ryggraden och ger mig rysningar. För ett ögonblick är det som om jag kan känna honom sitta bredvid mig och viska i mitt öra.

Jag varnade dig, säger han. Jag varnade dig.

KAPITEL ELVA

OKTOBER 2005

HAN GICK MEDAN det fortfarande var mörkt på morgonen, lät läpparna snudda vid min kind. Jag låtsades sova men hade varit vaken större delen av natten och lyssnat till hans andhämtning och till klockans tickande.

Jag drog mig upp ur sängen, städade upp röran i köket innan Sophie fick se porslinsskärvorna i diskhon och resterna av köttgrytan utsmetade på golvet. Han hade blivit arg för att jag inte väntade. Som om jag hade velat sitta vid bordet med honom och se honom äta som en slafsig gammal gubbe, med hängande huvud och mat som ramlade av gaffeln innan han fick upp den till munnen.

Han hade åkt tidigt till jobbet i två veckors tid nu, och ofta kommit hem med ostyrigt hår och härjat och spänt ansikte när Sophie hade lagt sig för kvällen. Sedan han blev stoppad av polisen en kväll och fick ett dygns körförbud har han börjat tugga pepparmintstuggummi, som om det skulle maskera lukten av öl. Till mig sa han att snuten var en övernitisk jävel.

När köket var rent gjorde jag i ordning Sophies lunch, och sjöng sedan vår vakna-sång högt och ljudligt medan jag gick i riktning mot hennes rum. ”Jag älskar dig! Du älskar mig!”

Hennes lilla röst svarade. ”Vi är så lyckliga vi kan bli!”

Jag sköt upp dörren, kröp ner till henne under det varma täcket och kittlade henne tills hon ålade ur sängen, hysteriskt fnittrande. ”Mamma! Sluta!”

Jag skjutsade Sophie till skolan, tittade på henne i backspegeln med en klump i halsen medan hon sjöng med till radion. Hon mötte min blick och log. ”I dag blir en bra dag, mamma.” Hon lät så självsäker. Hon trodde verkligen att allt var gott i världen. Att hennes mamma och pappa älskade henne och att hon var trygg. Det var det jag ville. Jag önskade att jag kände likadant.

”Ja, det blir det, gumman.”

Jag parkerade bakom en av bussarna och släppte loss henne från bälteskudden. ”Lär dig massor nu, okej?” Jag kramade henne hårt och såg på när hon gick in i byggnaden. Sedan åkte jag hem och grät i duschen. Snyftningarna slet sig loss ur mig i ett vilt, panikslaget tjut. Jag lutade mig mot de våta kakelplattorna och väntade på att tårarna skulle lägga sig, fokuserade på andningen. In. Ut. In. Ut. Jag måste samla mig. Den här dagen var för viktig för att jag skulle klanta till det.

Jag torkade mig och snöt mig och kastade pappersnäsduken i soporna. Andrew hade slängt min People-tidning igen. Långa bad brukade vara min enda lyx, min enda lugna stund. Dagen då han grep tag i mig på byggplatsen hade jag åkt hem och satt mig i ett varmt bad och försökt få kroppen att sluta skaka. Borde jag hämta Sophie och fly? Skulle han jaga reda på mig? Jag tänkte på betongen och föreställde mig hur den rann över min kropp. Han kom hem medan jag fortfarande satt i badet och skrämde mig när han slet upp dörren och satte sig på badkarskanten. Jag drog upp knäna till bröstet, för skräckslagen för att skrika. Nu var det kört. Han skulle hålla ner mitt huvud under vattnet.

”Jag har tänkt på det du sa i morse”, sa han. ”Du åker ingenstans. Jag vill inte skada dig, men jag kanske inte kommer att kunna hejda mig. Jag älskar dig för mycket för att släppa iväg dig.”

Jag försökte säga något, tänkte på allt det jag borde säga. Du kan inte tvinga mig att stanna hos dig. Kärlek fungerar inte på det viset. Blicken i hans ögon gjorde mig stum.

”Ge mig bara lite tid”, sa han. ”Det kommer att bli bättre.” Han sjönk ner på knä bredvid badkaret och masserade min nacke med handen. ”Krossa inte mitt hjärta.”

Så jag stannade. Inte för hans skull. Jag stannade för Sophies skull, därför att jag inte kunde sluta tänka på det där hålet i marken. Jag ville inte att min dotter skulle växa upp utan mamma. Att hela sitt liv tro att jag lämnade henne av eget fritt val. Jag skulle anstränga mig mer. Jag skulle bli en bättre hustru. Jag skulle få det att fungera.

Det var över ett år sedan. Ingenting hade blivit bättre.

Jag sneglade på klockan och kände hur magen vände sig olustigt medan jag rörde ihop sockerkakssmeten. Tre timmar kvar till hans lunchrast. Skulle han vara glad när han kom hem, eller skulle han vara tyst och lynnig? Jag måste göra färdigt hans födelsedagstårta och handla mat innan han kom hem på lunch. Jag gick igenom min checklista i huvudet. Huset var fläckfritt, jag hade hängt upp Halloweenkransen på ytterdörren och pumporna var redo att gröpas ur när Sophie kom hem från skolan.

Vi brukade gå ut och äta på hans födelsedag, men i år sa han: ”Vi kan väl stanna hemma. Vi gör inget väsen av den.” Jag visste inte ifall han menade det, eller ifall han egentligen ville att jag skulle göra väsen av den och därför skulle bli arg för att vi bara åt middag hemma.

Fingrarna halkade på metallskeden och stänkte smet på skåpsidan. Jag torkade snabbt upp den. Sedan lutade jag mig tillbaka på hälarna, tryckte fingrarna mot tinningarna och försökte lindra den konstanta, bultande huvudvärken som följde mig överallt.

Jag tänkte på den lilla summa pengar jag hade gömt i en burk under lönnen i trädgården, pengar som jag hade sparat genom att lämna tillbaka saker och kontanter som jag hade hittat i hans fickor och smusslat undan. Lönnen stod i den enda delen av trädgården som videokamerorna inte kunde se, men jag tog ändå alltid med mig trädgårdsredskapen ut. Jag hade funderat över vad jag mer kunde göra för att få pengar. Städa åt grannar, sitta barnvakt, men jag förstod inte hur jag skulle kunna lyckas med det utan att bli ertappad.

Jag reste mig upp och tittade ner på den orangefärgade smeten, doppade fingret för att ta ett smakprov. Pumpatårta i fyra lager med cream cheese-glasyr, som hans mamma brukade göra. Jag skulle skriva hans namn ovanpå glasyren och klä mig i den ljusblå klänningen han hade köpt till mig. Men det skulle ändå inte vara bra nog.

Den kusliga Halloweenmusiken i butiken gav mig rysningar och benranglen med röda, lysande ögon som hängde i slutet av varje gång verkade bara makabra, inte lustiga. Jag kastade ner varorna i vagnen och skyndade fram till kassan. När jag lämnade butiken hade dimman rullat in och utplånat bergen, som hade lyst i guld och rött och lila. Höstluften kändes fuktig mot ansiktet. Den kändes som tårar. Jag var tvungen att köra hemåt långsamt, fokusera på mittlinjen.

Andrews pickup stod på uppfarten. Jag ställde bilen i parkeringsläge så snabbt att bältet skar in i magen på mig. Han var hemma en halvtimme tidigare än vanligt.

När jag hade klivit ur bilen lät jag handen vila på hans motorhuv ett ögonblick. Den var kall. Bilen var kritvit, utan minsta spår av lera eller damm från byggplatsen, däcken var inoljade och fälgarna glänste som silver. När han var tungsint blev han besatt av att städa.

Jag joggade uppför trappan med famnen full av matvaror, och sköt upp dörren.

”Andrew?” Inget svar.

När jag kom in i köket såg jag att han satt vid bordet med en skål framför sig. Grytan stod kvar på spisen och bredvid diskhon stod en tom burk tomatsoppa. Han avskydde burksoppa.

”Förlåt”, sa jag. ”Jag borde ha kommit hem tidigare. Det var helt galet i mataffären. Jag kan göra en smörgås åt dig. Bageriet sa att brödet är färskt.” Jag tog fram ett surdegsbröd och några skivor kalkonkött och stoppade snabbt in de andra matvarorna i kylen. Han satt tyst bakom mig. Jag vågade mig på en titt över axeln. Han stirrade på mig, med kisande blick.

”Du använde för mycket muskot i tårtan.”

Nu såg jag den andra tallriken på bordet, tom sånär som på en klick vit glasyr. Jag vände mig om och tittade på den genomskinliga Tupperware-behållaren på bänken. Jag såg tårtan i den. Han hade skurit av ett hörn.

Jag tvingade mig att se honom i ögonen. ”Jag gör en ny.”

”Du ser för jävlig ut.”

Jag rörde vid mitt hår. ”Det är fuktigt ute …” Han lutade sig tillbaka, tittade fortfarande på mig. ”Jag ska fixa till mig.” Jag gick genom hallen och försökte tänka. Han var förbannad för något. Var det för att jag inte hade varit hemma? Hade jag lämnat någonting framme? Jag hade varit så noga med att plocka i ordning i köket.

Jag sköt upp dörren till badrummet – och tvärstannade. Mitt smink låg utspritt överallt, puder och rouge krossat på golvet, insmorda färger på den vita klinkern. Skåpsdörrarna under arbetsbänken stod vidöppna. Schampoflaskor, tvålar, munskölj och lotion hade kastats ut. En av flaskorna hade gått sönder. Ljusblått, regnbågsskimrande bubbelbad läckte ut i röran, och doften ”Fjällbris” hängde vämjeligt söt i luften.

Jag lade mig på knä och drog åt mig tampongasken med darriga händer. Nej, nej, nej.

Jag hörde steg från kängor bakom mig. De stannade i dörröppningen. Han knackade på karmen. Jag blundade, knep ihop ögonen hårt innan jag öppnade dem igen och långsamt vände mig om.

Han höll upp den silvriga tablettkartan i luften.

”Jag har funderat”, sa han. ”Hur kommer det sig att Lindsey har så svårt att bli gravid nu när det var så lätt första gången? Läkaren säger att det inte beror på mig.”

Jag kom på fötter och tog stöd mot bänken, vars hårda kant skar in i min hud. ”Jag var inte redo för ett barn till. Jag försökte tala om det för dig.”

”Du lät mig tro att det var mitt fel.”

”Nej! Det menade jag inte …”

”Du är en lögnaktig subba.”

Hela min kropp skyggade för hatet i hans ansikte. ”Du tvingade mig att ljuga.” Min ilska växte också. Bitterheten jag hade tryckt ner så länge kämpade för att komma loss. ”Varför skulle jag vilja ha ett barn till med dig när du behandlar mig så här?”

”Behandlar dig hur då, Lindsey?”

Hans röst var iskall och jag visste att jag gick för långt, varningsklockorna ringde i mitt huvud, men det kändes skönt att äntligen få ge igen.

”Som om jag är ingenting. Som om jag bara är din husa, eller ett barn som inte får bestämma någonting själv. Som om du inte älskar mig på riktigt.”

”Det verkar som om du har bestämt en hel del på egen hand, eller hur? Men det ska det bli ändring på.” Han kom närmare och jag kurade ihop mig mot bänken, men han gick förbi mig.

Han ställde sig vid toaletten och tryckte ut tabletterna ur kartorna och ner i vattnet. Sedan kom han närmare, ställde sig rakt framför mig, lutade händerna mot bänken på vardera sidan om mig. ”Du verkar inte fatta hur förbannat bra du har det. Ingen annan skulle vilja ha dig, Lindsey. Du är inte så jävla smart, och inte särskilt snygg längre heller.”

”Låt mig gå då”, sa jag. ”Skilj dig från mig. Vi kan ha delad vårdnad.”

”Det tänker jag aldrig gå med på.”

”Det kommer inte att vara ditt beslut”, sa jag, förvånad över hur stark jag lät. ”Domstolen kommer att bestämma.”

”Trodde du att jag skulle sitta och vänta på det? Om du någonsin lämnar mig, om du ens försöker lämna mig, kommer Sophie bara att ha en förälder, fattar du det?”

Jag kunde inte säga något mer. Hjärtat bultade så hårt i bröstet att jag trodde att jag skulle svimma, men jag tvingade mig att nicka. Han var bara några centimeter från mitt ansikte, hans ögon stirrade in i mina. Han tog tag om en tofs av mitt hår och drog det smärtsamt bakåt och viskade i mitt öra. ”Jag tänker hämta Sophie i skolan och vi ska gå ut och äta födelsedagsmiddag. Du är inte bjuden.”

Han släppte taget om mig och jag sjönk ihop mot tvätthon. Hans fotsteg ekade högt när han gick genom huset. Jag följde efter, sprang genom hallen. Han var redan ute, nedanför trappan. Jag letade på bänken efter mina nycklar, rotade igenom min väska, vände mig runt i en långsam cirkel och skannade av rummet, tittade på kroken vid ytterdörren. De var borta.

Bilstrålkastarna gjorde ränder på vardagsrumsväggen. Jag mötte dem vid ytterdörren. Andrew kom in först. Jag tittade på hans ansikte, noterade rodnaden på hans kinder och näsa. Var det kylan? Eller hade han druckit? Gud, snälla, säg inte att han har druckit med Sophie i bilen. Sophie kom släntrande bakom honom och släpade skolväskan efter sig. Hon hade sin rosa vinterkappa på sig och huttrade lite, men ögonen var klara och glada när hon sa: ”Hej, mamma!”

”Lilla gumman, jag började bli orolig.” Jag sjönk ner på knä framför henne och gned hennes axlar. ”Varför är du så kall?” Hennes fläta satt snett och de fjuniga hårstråna runt pannan svävade fritt. Jag strök tillbaka några av dem. Jag studerade hennes ansikte igen. Hon verkade inte upprörd, men hon tvinnade en lock av sitt hår och tittade upp på sin pappa. På sistone hade hon börjat följa efter honom runt i huset de kvällar när han kom hem full, eller också satte hon sig bredvid honom på soffan tills jag sa åt henne att det var dags att sova eller mutade henne med löfte om en ny godnattsaga.

”Jag mår bra, mamma.”

”Hon mår fint.” Andrews stövlar träffade väggen bakom mig med en duns när han sparkade av sig dem. Jag försökte låta bli att rycka till, medveten om min dotters blick. Jag lyssnade till strumpläststegen in till vardagsrummet. Jag kunde inte avgöra ifall han var ostadig.

”Vart åkte ni?” sa jag till Sophie, och försökte låta munter.

”Låt henne vara”, sa Andrew från vardagsrummet. ”Hon behöver gå och lägga sig.

Sophies små vita tänder bet om underläppen. ”Jag fryser.”

Jag knäppte upp knapparna i hennes jacka. ”Vad sägs om ett bad för att värma upp dig?” Jag tittade mot vardagsrummet. Andrew stirrade på tv:n och zappade mellan kanalerna.

”Sluta dalta med henne”, sa han.

Sophie hoppade till och gav mig en snabb blick. Jag kramade henne. ”Jag lägger en extra filt på din säng”, sa jag in i hennes kalla lilla öra. ”Du kan ha din fluffiga pyjamas.”

Jag stoppade om henne med hennes favoritfilt med en Disneyprinsessa på och lade mig sedan bredvid, så att hon kunde få lite av min kroppsvärme, och masserade hennes händer och fötter och ben.

”Hade du kul?”

Hon nickade och hennes mjuka hår kittlade min näsa i mörkret.

”Vart åkte ni, pappa och du?”

”Vi åkte upp i bergen och tittade på stjärnorna. Pappa köpte en ny kikare till mig. Den är rosa. Vi åt pizza. Pappa tappade sin bit hela tiden. Han fick ost överallt!” Hon fnittrade och rullade närmare mig och rörde vid min hand. ”Mår du bättre, mamma?”

”Vadå?”

”Pappa sa att du var sjuk?” Hon lät förvirrad. Mina magmuskler knöt sig. Självklart ljög han för henne. Jag var definitivt sjuk. Sjukt trött på att leva i rädsla på det här viset.

”Jag mår mycket bättre nu, hjärtat. Jag är glad att du hade kul.”

Hon gäspade stort och hennes huvud vaggade mot min axel. ”Kan jag sova nu?”

Jag stannade hos henne så länge jag vågade, tills hon andades lugnt och regelbundet. Vad skulle han säga? Att jag måste bli med barn, annars skulle han göra något hemskt? Tänk om jag skulle vägra att ha sex med honom? Om han drack var han aldrig intresserad av sex. När han var nykter och tog initiativet till något sexuellt hade jag lärt mig att gå med på det, oavsett om jag var på humör eller inte. Jag kopplade bort mig från kroppen tills det var över. Alla ursäkter om att jag var för trött möttes med fientlighet och anklagelser om otrohet. Det var lättare att bara låta det ske.

När jag gick in i vardagsrummet såg jag att Andrew hade tuppat av på soffan, med en tom whiskeyflaska på golvet intill sig. Han hade alltså druckit i kväll. Han brukade alltid vilja komma hem och avsluta ruset med några glas whiskey. Jag satte mig i fåtöljen mitt emot, såg på hans sovande gestalt och föreställde mig hur han satt och hävde i sig öl medan han körde min dotter upp i bergen längs slingriga vägar. En missad kurva och jag skulle ha förlorat henne för alltid.

Jag tittade mig omkring i vardagsrummet, så likt dem i alla de andra husen vi hade bott i. Sophies projekt låg på tork framför eldstaden. Hon hade ägnat flera timmar åt att klistra upp blad och kottar på ett stort plakat och namnge allting med guldglitterlim. Hon hade varit så ivrig att visa honom.

Hans plånbok låg på soffbordet. Han lade sällan ifrån sig den någonstans. Min nyckelkedja låg bredvid. Var det en fälla? Jag tittade på hans ansikte, lyssnade till hans tunga andhämtning och lutade mig sedan fram och tog långsamt upp hans plånbok. Jag öppnade den och tittade ner. Fem hundradollarsedlar.

Han vred på sig och jag stelnade till, iakttog honom. Han vände sig mot soffryggen. Jag väntade tills andningen blev långsam, fingrade på sedlarna och drog försiktigt ut dem. Jag kunde knappt tro att jag gjorde det här. Jag pausade, och tänkte sedan på p-pillren i toaletten.

Jag tog upp mina nycklar, höll dem hårt i handen så att de inte skulle klirra, och smög därifrån. Jag hittade min resväska i garderoben, packade mina kläder, mina toalettartiklar och gick metodiskt igenom sovrummet. Sedan gick jag in i Sophies rum, drog ut hennes lådor och packade underkläder, pyjamas, jeans och tröjor. Klänningar. Just det, jag måste komma ihåg hennes prinsessklänning.

”Vad gör du, mamma?”

Jag snodde runt och satte fingret för läpparna. ”Vi ska ut på äventyr”, viskade jag.

”Hon satte sig upp. ”Ska pappa med?”

”Nej. Han måste jobba i morgon, så vi måste vara riktigt, riktigt tysta, okej?”

Hon nickade, och håret svävade runt ansiktet på henne, silverblått i månskenet. Jag lyfte upp henne i famnen och hon slog benen runt min midja och tryckte huvudet mot min hals, som när hon var liten. Jag kände hennes kropp bli slapp och tung. Hon hade somnat om. Jag bar ut henne till bilen, smög upp dörren och placerade henne i bältesstolen. Huvudet föll åt sidan. Jag vred det i sidled mot ryggstödet. Sedan stoppade jag om henne med filten och kastade in våra väskor i bakluckan.

Jag gled in bakom ratten och plockade med nyckelknippan. Något var fel. Jag kände inte formen av min bilnyckel. Jag sneglade upp mot huset, nervös för att tända lampan inne i bilen. Jag grävde i väskan efter mobilen, kände igenom innehållet. Till sist fick jag tag på den kalla plasten och siktade ljuset från den neråt. Där fanns nyckeln till postlådan och till huset, men ingen bilnyckel.

Ett ljud bredvid mig, en kall luftström, en hand som grep tag om min arm. Andrew försökte dra ut mig ur bilen. Jag kämpade för att hålla emot, höll mig fast i ratten med båda händerna, men han var för stark och jag ramlade ut på marken, med benen kvar i bilen. Han drog ut mig resten av vägen och satte sig grensle över mitt bröst. Jag kvävde mina skrik. Sophie. Jag fick inte väcka Sophie.

Jag knuffade mot hans bröst och försökte slingra mig loss. Jag såg honom i silhuett mot ljuset inifrån bilen, som hade tänts när han öppnade dörren. Jag kunde inte se hans ansikte. Det var helt svart.

Hans händer låg runt min hals och kramade åt. Jag kunde inte andas. Jag klöste mot hans händer, hans handleder. Jag knäade honom i ryggen. Allting började gå långsammare.

”Jag varnade dig”, väste han.

Det kändes som om något brast inne i ögonen, och blodet dånade i huvudet. Jag försökte träffa hans ansikte, men han drog sig undan. Mina ögonlock slöts. Mitt grepp lossnade.

”Mamma?”

Luft, plötslig ljuvlig luft. Huvudet rullade åt sidan och jag kände kall jord och grus under kinden. Jag hade ingen kraft, kunde bara flämta efter luft. Det kändes som om halsen var krossad.

”Mamma ramlade ur bilen”, sa Andrew.

”Mamma?” Sophies röst var tveksam, orolig. Hon satt fastspänd i sin stol och kunde inte se mig nere på marken. Andrew flyttade på sig och klev bort från mig, men hans hand tryckte ner mot min mage – en varning.

”Jag är okej”, flämtade jag. Efter en stund rullade jag över på sidan och tvingade mig upp på knä. Andrew lyfte ut Sophie ur bilen och tog henne i sin famn. Hon höll i filten.

”Jag trodde att vi skulle åka på äventyr?” sa Sophie.

”Äventyret är över, sötnos”, sa Andrew.

Han gick mot huset med Sophie i famnen. Hon tittade på mig över hans axel. Jag kunde nätt och jämnt urskilja formen av hennes huvud som guppade i takt med hans steg.

KAPITEL TOLV

SOPHIE

DECEMBER 2016

JAG SITTER I kafeterian och ritar i mitt skissblock. Delaney har redan gått till sitt skåp, men jag dröjer med att gå iväg till nästa lektion. Jag försöker få till vingarna på en kråka – fjädrarna blir inte bra eftersom jag tänker på pappa hela tiden. Jag är rädd för att jag har öppnat en dörr till något och inte kan stänga den igen. Han ställde så många frågor om mamma. Tänk om det egentligen är därför han vill träffa mig? Tänk om mamma får reda på att jag har ljugit för henne?

Jared McDowell sätter sig bredvid mig. Jag fortsätter att jobba med min kråka. Jag känner att han iakttar mig, som om han väntar på att jag ska titta upp eller säga något, men jag tänker inte sluta bara för att en av de populära killarna sätter sig bredvid mig. Han vill antagligen ha hjälp med någon läxa eller tror att jag är knarklangare bara för att jag har lila hår. Det är åtminstone min bästa gissning grundad på ingenting. Vi har aldrig pratat med varandra, men jag kollade in honom ibland förra året när vi hade en del lektioner ihop. Det är någonting med hans ansikte som är intressant. Näsan är lång och läpparna för stora för ansiktet, men ögonen är fina. Blanka och svarta, nästan som en kråkas. Inte för att det spelar någon roll. Jag skulle aldrig bli ihop med honom. Inte för att jag tycker att han är knäpp, men vi hänger inte i samma kretsar och har ingenting gemensamt. Hans föräldrar är täta och bor i ett stort hus vid havet, och han har en egen bil. Mamma städar åt hans föräldrar. Och så var det med det.

När jag fortfarande inte har sagt något på en stund lutar han sig lite närmare.

”Jag hörde att din mamma var med om något kusligt i helgen”, säger han. Några av killarna vid bordet intill vänder sig om och tittar på oss. Jag stirrar på dem tills de tittar bort.

Jag möter hans blick. ”Hur vet du det?”

”Hon berättade för min mamma. Hon ville vara säker på att någon var hemma medan hon städade. Vet polisen vem det var än? Tror hon att hon blir förföljd eller något?”

Jag vet inte vad jag ska säga. Mamma har inte sagt någonting om att hon tyckte att det var otäckt att åka och jobba eller att hon varnade sina kunder. Berättade hon för dem om pappa? Skulle hon bli av med några jobb?

”Vad bryr du dig om det?”

Han ser bister ut. ”Vad är det med dig? Jag ville bara veta hur det är med henne.”

”Det är bra”, säger jag, alldeles för högt. Det måste ha varit en tjuv som bröt sig in hos mrs Carlson, inte pappa, men jag gillar inte att mamma är rädd. Jared håller en mugg kaffe från Starbucks löst i handen. Hans naglar är släta och ser rena ut, och han har en tumring i silver med ett häftigt stygnmönster. Jag vill titta närmare på den, men så tänker jag på pappas grova händer och på att han fortfarande bär sin vigselring. Mamma sa att han försökte strypa henne en gång. Hur kunde han? Jag stirrar ner på min teckning.

”Är du okej?” säger Jared.

”Jag måste göra den här klar före lektionen.” Jag vänder mig åt sidan så att axeln skymmer mitt ansikte för honom och börjar rita på vingarna igen, smetar ut blyertsen med fingertoppen.

Han är tyst en stund. ”Ursäkta att jag störde.” Han reser sig från bordet, samlar ihop sina böcker och lämnar kafeterian. Jag fortsätter att jobba med kråkan, men ansiktet hettar. Jag tar pennan och drar streck på streck över kråkan tills den har utplånats. Problemet löst.

På söndagseftermiddagen är Andrew och jag nere vid floden. Jag håller fortfarande på att vänja mig vid att kalla honom för Andrew. Det känns konstigt, som att kalla en lärare vid förnamn eller något. Han har visat mig hur jag ska kasta och jag har blivit av med ett par drag, men det verkar inte som om han tycker att det gör något. Han har gjort smörgåsar åt oss. Brödet är fuktigt, som om han tog det ur frysen samma morgon, och tjockt, med skivad rostbiff och cheddar. Jag är praktiskt taget vegetarian (jag äter fisk och ägg), men märker att det är viktigt för honom att jag tycker om smörgåsen. Han sneglar på mig hela tiden. Jag tvingar ner en tugga och sköljer ner den med en Dr Pepper som han har haft med sig eftersom han sa att han kom ihåg att jag gillar dem. Det var också snällt. Jag säger att jag nog inte har druckit en Dr Pepper sedan jag var typ tretton.

”Jag håller fortfarande på och lär mig att laga mat”, säger han.

”De är goda.”

”Inte direkt”, säger han med ett skratt, och jag ler. ”Köttet är torrt. Din mamma gjorde de bästa rostbiffsmörgåsarna.”

Han kommer tillbaka dit igen. Alltid tillbaka till henne. Jag stirrar ner på min smörgås.

”Jag var inte säker på att du skulle vilja träffa mig i dag”, säger han.

”Varför inte då?” Jag tittar på honom och tar små danssteg med fötterna för att hålla mig varm. Han har gjort upp en eld på flodstranden och vi sitter på en filt på timmerstocken, men jag fryser ändå.

”Din mamma blev rätt så förbannad för att jag ska flytta hit.” Han tittar på mig. ”Jag sa ingenting om att vi har träffats. Jag fick liksom en känsla av att hon inte visste.”

Benen blir stilla. ”Vad pratar du om?”

”Har hon inte sagt att vi träffades utanför banken i onsdags? Jag tänkte berätta den goda nyheten om mitt jobb i dag, men jag trodde att hon kanske redan hade gjort det.”

”Ska du flytta hit? Så att du kommer att vara här hela tiden?” Jag vet inte vad jag tycker om det. Jag ville lära känna honom igen, men tänk om vi inte gillar varandra? Mamma måste vara helt utom sig. Jag tänker tillbaka på de senaste dagarna. Hon har verkat stressad, men jag trodde att det berodde på hennes företag. Jag var glad över att hon hade fått annat att tänka på. Nu känner jag mig hemsk.

”Det är ett bra jobbtillfälle och jag har missat elva år av ditt liv. Jag vill vara här mer i år, innan du åker iväg till universitetet.”

”Jag har inte berättat för mamma att vi träffades. Hon är fortfarande väldigt rädd för dig.”

”Jag vet.” Han ser ledsen ut och mungiporna vänds neråt. ”Jag hoppas att hon ska sluta vara rädd när hon märker att jag inte försöker trassla till livet för henne.”

”Du behandlade henne illa”, säger jag. ”Du misshandlade henne.” Det är skrämmande att uttala orden högt, men jag känner mig trotsig och djärv och oförskräckt. Det känns som om hon skulle vara stolt över mig.

”Jag kunde inte kontrollera supandet”, säger han. ”Varje gång det hände hatade jag mig själv i flera dagar och tänkte att jag aldrig skulle göra om det, men så snart jag drack blev jag någon annan. Det var som om något stort och mörkt kom in och tog över, och jag kunde inte sluta.”

”Tänker du på den där kvinnan?” Jag nästan viskar fram frågan, känner fukten från floden och vinterluften ända in i märgen. Jag ryser. Jag slog upp henne på nätet och såg foton av bilen, med fronten helt intryckt. Hon hette Elizabeth Sanders och var bara tjugoåtta år. De använde ett foto från när hon gick ut sjuksköterskeutbildningen, och hon såg så lycklig och stolt ut. Jag läste alla kommentarerna under artikeln. Alla hatade min pappa.

”Hela tiden”, säger han. ”Det tog flera år innan jag kunde konfrontera det, innan jag slutade förneka det, men jag har fått lära mig om acceptans och förlåtelse i AA. En dag satte jag mig ner och skrev ett brev till henne.”

”Hon hade familj.”

”Jag vet. Jag skrev till dem också.”

”Har de svarat?”

”Nej, men det förstår jag. Jag förstörde deras liv.” Han tittar på mig. ”Jag strulade till ditt också.”

”Det har varit jättejobbigt.”

”Jag har saknat dig så mycket. Jag fattade inte vilket bra liv jag hade. Det som jag brukade bli arg för …” Han skakar på huvudet. ”Jag avskyr tanken på att jag skrämde dig och din mamma.”

”Jag minns inte att jag var rädd för dig.”

”Är du rädd för mig nu?”

”Jag känner dig inte längre.”

”Nej, det förstås.” Han nickar, tar upp sitt spö och går ner till vattnet. Jag väntar på stocken, osäker på vad jag ska göra. Jag tittar på honom när han kastar ut draget och långsamt vevar in. Sedan reser jag på mig och går och ställer mig bredvid. Han kastar en blick på mig. ”Så, berätta något som jag inte vet. Din bästa kompis heter Delaney. Har du någon pojkvän?”

”Nej.” Jag skrattar, men den första bilden som dyker upp i huvudet på mig är Jareds ansikte och jag undrar varför jag kommer att tänka på hans blanka svarta hår och på hur gärna jag skulle vilja rita av hans långa näsa.

”Du då?” säger jag. ”Dejtar du nu?” Det är konstigt att föreställa sig pappa, Andrew, gå ut och äta middag med en kvinna. Skulle han prata om mig? Skulle hon vilja träffa mig? Hon kanske hade barn och då skulle det bli som om jag fick syskon. Sedan kommer jag ihåg att mamma inte vet något om allt det här. Jag kan inte direkt åka emellan dem på jularna.

”Jag har redan upplevt mitt livs kärlek.”

”Du menar mamma.”

”Alltid.”

Jag mår illa, rostbiffen gör uppror. Det är kanske dags att säga sanningen. ”Hon har en pojkvän. Jag sa inget om det sist för jag ville inte såra dina känslor.”

Han stirrar ut över floden riktigt länge. Jag kan inte tyda hans min. Jag trodde att det skulle vara bättre om han kände till Greg så att han skulle kunna gå vidare, men nu önskar jag att jag inte hade sagt något.

”Det är bra”, säger han till sist. ”Jag vill att hon ska vara lycklig.”

”Är du arg?”

”Jag är besviken, men jag förstår. Hon har inte pratat med mig på väldigt länge.”

Jag får ytterligare en hemsk känsla av att jag har begått ett stort misstag, att han kanske gör allt det här av ett annat skäl. ”Du får inte gå i närheten av henne. Hon vill inte träffa dig.”

”Oroa dig inte. Jag ska inte klanta till det den här gången.” Innan jag hinner säga något mer tittar han på klockan. ”Det är bäst att vi åker, annars kommer jag att missa planet tillbaka till ön.”

Vi packar ihop våra saker och jag följer honom till hans pickup, där han säger att jag är skyldig honom tjugo dollar för fiskedrag. Jag vet att han skojar för han ler det där sneda leendet, så jag skrattar, men tänker på hur han sa den här gången. Som om han fortfarande skulle ha en chans hos henne. Jag är rädd för att han inte har hört någonting av det jag har sagt om mamma. Att han inte tror mig.

KAPITEL TRETTON

LINDSEY

OKTOBER 2005

JAG RÄFSADE LÖV på framsidan och plockade upp valnötter som färgade fingrarna svarta när min bror körde in på uppfarten i sin gamla blå pickup.

”Mamma sa att du ställde in söndagsmiddagen”, sa han.

Jag hade försiktigt sminkat över mina blåmärken och sedan lindat en halsduk runt halsen. Sophie ville veta varför jag hade den på mig inomhus. Jag sa att det var min nya stil. Hon hade också på sig en till skolan i morse, med ändarna släpande efter sig.

Andrew hade iakttagit mig medan jag gjorde frukost, men han sa ingenting, drack bara två koppar kaffe på varandra och svalde ett par värktabletter. En gång när jag vände mig om fick jag se att hans blick fastnade vid min hals, men sedan gled den iväg och något mörkt drog in över hans ansikte.

”Jag mår inte bra.” Rösten lät fortfarande hes, av smärta och trötthet. Jag hade knappt sovit en blund på hela natten, kunde bara stirra upp i taket och tänka på hur Andrews händer hade känts runt min hals, lungorna som skrek efter luft, vissheten om att han skulle ha fortsatt tills jag var död om inte Sophie hade ropat. Hon hade räddat mitt liv. Tidigare hade jag kunnat övertyga mig själv om att han aldrig skulle skada mig på allvar, att han aldrig skulle gå så långt, att något skulle få honom att hejda sig. Han älskade mig. Nu kunde jag inte ljuga för mig själv längre. Det skulle fortsätta att hända.

Nästa gång skulle det kanske bli en knuff in i möblerna eller också nerför trappan – något som han kunde skylla på mig. Men hur länge skulle det dröja innan han gav mig en örfil eller ett knytnävsslag? Eller bröt ett ben på mig? Hur länge skulle det dröja innan han tappade all behärskning och tog stryptag på mig igen?

Chris kom gående runt fronten på sin bil, tog räfsan ur händerna på mig och började räfsa ihop löv till min hög. Jag fick en minnesbild av att vi brukade göra det här när vi var små, och att vi tävlade om vem som fick ihop den största högen. Hurricane hoppade upp mitt i dem och så fick vi börja om från början igen. Jag tänkte på Blaze. På hur gärna jag hade velat att Sophie skulle få växa upp med en hund.

Jag vände mig bort och krafsade med händerna på en valnöt som låg till hälften begravd i jorden. Jag ville inte att Chris skulle se mig gråta. Jag tog några andetag och kastade ner valnöten i skottkärran.

”Ekorrarna begraver sådana här överallt”, sa jag. ”Kråkorna släpper ner dem på taket och jag hör dem rulla där både dagar och nätter. De täpper igen rännorna. Driver Andrew till vansinne.”

”Jag ringde till honom i går kväll för att gratulera på födelsedagen och höra om jag kunde titta förbi. Han sa att han var ute med Sophie och att du hade huvudvärk. Måste ha varit en riktigt grym en.”

Jag blinkade ett par gånger och kämpade för att hålla mig lugn. Han visste att det var något. Jag tittade på honom över axeln. ”Det var bihålorna. Jag tog ett par värktabletter och gick och lade mig. Andrew var så förstående.”

”Bra.” Han såg mig i ögonen och lät mig inte vända bort blicken. ”Jag har undrat om det verkligen är bra mellan er båda.”

”Javisst.” Jag ville slita av mig halsduken, visa honom blåmärkena och vädja till honom om hjälp, men jag tvingade mig att le. ”Allt är bara fint.”

”Du verkar annorlunda när han är med. Som om du är spänd, eller stressad över något.”

Jag reste mig upp och borstade av händerna. ”Jag är nog bara trött. Vi har det bra, faktiskt.”

”Du vet väl att du kan berätta för mig om det är något, eller hur? Jag säger ingenting till Andrew.”

”Det finns ingenting att berätta.” Jag ryckte på axlarna. ”Jag är lycklig.”

”Snacka inte skit, Lindsey. Du är aldrig glad längre, inte som förut. Och du umgås aldrig med dina vänner, eller åker någonstans. Förr satte du upp massor med mål. Vad hände med att börja plugga? Det är som om du har gett upp allting och Andrew är hela ditt liv.”

”Jag har barn nu. Saker och ting har förändrats.”

”Kom igen. Det är en ursäkt. En del av dina kompisar har barn, men dem ser jag ändå. De frågar efter dig. Samantha säger att du aldrig ringer längre.”

Han skulle inte tro på att allting var perfekt. Jag tittade nerför uppfarten och sedan upp på honom igen. ”Vi har det lite tufft just nu, men det ordnar sig. Sophie behöver honom”, sa jag. ”Han älskar henne så mycket, och han är snäll mot henne.”

”Du kan inte stanna hos honom bara för Sophies skull.”

”Det finns andra skäl. Du skulle inte förstå.”

”Andra skäl? Som vadå?”

Jag tog ifrån honom räfsan och drog den hårt mot marken med sänkt huvud. ”Jag behöver bli färdig med det här.”

”Är du orolig för pappa? Han kan få förtidspension på grund av axeln. Han har inte ansökt om det eftersom Andrew har sagt att han behöver honom.”

Jag snodde runt. ”Jag kan inte sticka, okej? Jag är gift. Jag har åtaganden.” Jag märkte inte att jag rörde vid halsen förrän jag såg att Chris tittade på den med misstänksam blick. Jag lät handen sjunka. ”Du borde åka tillbaka till jobbet. Andrew kommer att undra vart du har tagit vägen.”

”Varför är du så rädd för honom?”

Jag skakade stumt på huvudet. Tårarna var för nära. Jag ville säga att jag inte var rädd, att jag mådde bra och inte behövde hans hjälp, men jag var rädd för att bryta ihop om jag försökte säga något.

”Gör han dig illa? Är det det?”

Jag släppte räfsan och gick iväg mot huset. Jag klarade inte av det här. Jag kunde inte se honom i ögonen och berätta att min man hade försökt strypa mig. Han tog mig i armen.

”Lindsey, stanna. Prata med mig.”

Snyftningarna byggdes upp i halsen och snörde åt strupen. Jag ville inte gråta. Om jag började skulle jag kanske inte kunna sluta. Jag täckte över ansiktet. Han tog mig om axlarna och såg mig i ögonen.

”Du måste berätta. Du måste skydda Sophie.”

”Fattar du inte?”Jag nästan skrek, smärtan och sorgen tvingade sig desperat ut. ”Det är det jag försöker göra! Han kommer att ta henne ifrån mig. Han har alla pengar – allting.”

”Jag hjälper dig att hitta en advokat. Någon bra.”

Jag skrattade bittert. ”Du fattar fortfarande inte. Han tog nästan livet av mig i går kväll.” Jag tog halsduken och lindade av den från halsen och pekade på mina blåmärken.

Det tog en sekund för honom att reagera, och då exploderade hela hans kropp av vrede. Han blev blodröd i ansiktet, knöt nävarna och senorna i hans hals stack ut som på en tjur på väg att gå till anfall.

”Det jävla svinet. Jag ska banka skiten ur honom.”

Nu var det jag som tog honom i armen. ”Du får inte avslöja för honom att du vet. Han kommer att göra mig illa igen.”

”Herregud, Lindsey.” Han drog händerna genom håret, som var ljusblont, som mitt. Han såg plötsligt äldre ut – han var en man. Inte min lillebror längre. ”Vi borde kanske prata med pappa.”

”Det kan vi inte. Jag är rädd för att han ska göra dem något om de försöker hjälpa till.”

”Okej.” Chris såg lugnare ut. Fortfarande upprörd, men inte som om han tänkte åka och attackera Andrew på byggplatsen, och det gjorde mig lättad. Blicken flackade bort till pickupen, sedan tillbaka till mig. ”Det måste finnas ett sätt …”

”Jag sitter fast, Chris. Han bevakar mig konstant – det finns kameror. Han följer precis allt jag gör, varenda dag. Det här hörnet av trädgården är det enda som han inte kan se i kamerorna. Den enda gången han inte bevakar mig är när han sover.”

Hans ögon mötte mina. ”Hur sover han när han är full? Slocknar han helt?”

”Ibland, men han är rastlös. Han vaknar om jag rör mig en centimeter, och rullar till och med över på min sida. Jag skulle vara alldeles för rädd för att smyga ut – och det skulle vara svårt att få Sophie att vara tyst.”

”Tänk om jag har en idé?”

Några minuter senare stod jag under träden tillsammans med min bror medan vinden blåste ner löv runt omkring oss och valnötter landade på marken och mina händer blev kalla, men jag kände ingenting av det.

Jag kände hopp. För första gången på åratal.

Andrew gav mig ett kort efter middagen, sköt fram det över bordet när Sophie hade gått in i vardagsrummet för att titta på tecknad film. Jag stirrade ner på det stora röda hjärtat på framsidan, och de blänkande silverbokstäverna i relief. Min älskade hustru. Jag ville inte öppna det, men han tittade på mig.

Jag läste den romantiska dikten inuti och försökte låta bli att rycka till. Där fanns ett kuvert från en resebyrå. Han hade köpt tre biljetter till Cancún, med avresa i mitten av november. Om två veckor.

Han hade skrivit under med Din för evigt, Andrew.

”Det blir bra för mig att ta ledigt ett tag”, sa han. ”Jag behöver få tid att umgås med dig och Sophie.” Han sträckte sig efter min hand och höll den tvärs över bordet. ”Vad tycker du?”

Jag behövde minst en månad innan Chris och jag kunde sätta planen i verket. Det skulle vara svårt nog att låtsas att allt var bra om vi stannade hemma. Jag kunde inte fejka mig genom en semester. Han skulle vilja ha sex varje dag. Vad skulle jag ta mig till?

”Sophie har skola.”

”Hon kan missa en vecka.”

”Jag vet inte. Det är så mycket att göra inför jul.”

”Det är nästan två månader till dess. Tänk på hur mycket Sophie skulle älska det. Havet, bassängen. Det blir jätteroligt för henne.”

Jag stirrade på honom över bordet. Han använde sig av Sophie igen, för att dra åt snaran.

Han lutade sig närmare. ”Lindsey, jag är verkligen ledsen över det som hände, okej? Snälla, låt mig gottgöra det. Vi kan slappa hela veckan. Du kan gå på spa, få massage varje dag, ansiktsbehandlingar. Minns du hur mycket du tyckte om de där margaritadrinkarna på vår smekmånad? Vi kan ta en kvällskryssning och titta på dansarna på stranden. Jag kan till och med dansa med dig. Du får allt du önskar dig.” Han log hoppfullt och lät retsam på rösten, men jag såg rädslan i hans blick. Han visste att han höll på att förlora mig. Men hans rädsla gjorde mig inte trygg. Den skrämde mig ännu mer. Han skulle göra vad som helst för att förhindra att jag gav mig av.

”Det låter underbart.” När han släppte mig för att sträcka sig efter sin öl lät jag handen vila i knäet och tryckte in naglarna i handflatan tills lusten att skrika hade gått över. Det skulle bli okej. Det kanske till och med skulle vara ännu bättre om han trodde att jag såg fram emot en semester med honom. Han kanske skulle känna sig säkrare på att allt var bra och inte bevaka mig lika noga. Snart. Snart skulle jag vara fri.

KAPITEL FJORTON

DECEMBER 2016

DET HAR VARIT en lång arbetsdag. På onsdagarna har jag två hus att städa, och inget av dem är litet, så nu ser jag fram emot helgen. Sophie och jag kanske kan gå och se en film eller åka lite längdskidor. Hon är inte så förtjust i skidåkning, utan föredrar att sitta framför brasan och rita, men jag brukar kunna få ut henne i några timmar. Det skulle vara fint att träffa Greg också. Han mekade med sin pickup förra helgen – växellådan skar mitt i julruschen. Han skämtade om att låna pengar. ”Du har väl inte några tusen liggande, eller?” Men när jag frågade om han menade allvar, sa han: ”Nej, det löser sig.”

När jag berättade för honom att jag hade sett Andrew på stan blev han orolig och ville lugna mig, vilket var skönt. ”Försök att inte oroa dig för mycket, men ring till polisen nästa gång.” Han erbjöd sig att komma över på kvällen när han hade lagat bilen, men han lät så trött att jag sa att jag klarade mig. Jag tänkte att han nog behövde ta det lugnt. Senare, när jag gick omkring i mitt tysta hus, önskade jag att jag hade sagt ja.

När jag kom till Marcus i morse för vårt träningspass tittade han på mig och sa: ”Är det så illa? Jag skulle ge dig en kram om jag inte trodde att du skulle börja gråta.”

Jag nickade och behöll en bister min. ”Jag måste bli mer hårdhudad.”

”Nej då, du är bra, men jag tänker lära dig att slåss oschysst, okej?”

”Vad är det egentligen vi har sysslat med alla de här månaderna?”

”Tagit myrsteg. Nu ska jag förvandla dig till ett dödligt vapen.” Han log och jag uppskattade hans humor så mycket att jag nästan gav honom en kram, men han hade nog rätt. Jag skulle börja gråta. Jag tog ett steg tillbaka och låtsades dansa omkring och skuggboxas, med uppercuts och jabbar.

Han tittade på mig en stund. ”Okej, jag kanske bara lär dig hur du ska sparkas.”

Jag ställer ifrån mig väskan på köksbordet, tar en flaska vatten ur kylen och lutar mig mot dörren en stund och funderar över middagen. Quesadilla för en? Fryst pizza? Kanske rester av korv- och potatisgryta med bröd – jag har bränt nog med kalorier i dag. Sophie messade att hon skulle åka hem till Delaney och äta där, och att hon skulle komma hem vid åtta-tiden. Jag ställer in grytan i ugnen och går upp på övervåningen för att handla några julklappar på nätet.

Sovrummet är kallt så jag drar på mig en tjock tröja och mina varma favoritsockor medan jag väntar på att datorn ska starta upp. Jag sätter mig vid skrivbordet och kollar mina mejl, men inga nya laddas ner, vilket är konstigt – jag brukar alltid få några mejl, även om de flesta är skräp. Sedan märker jag att några av mejlen i inkorgen faktiskt är nya – ett är från en potentiell kund som vill ha en prisuppgift – men att meddelandena redan är öppnade så att rubriken inte längre står i fetstil. Jag stirrar på skärmen. Kom Sophie hem på lunchrasten? Varför skulle hon använda min dator?

Jag kontrollerar tid och datum i listan. Några kom i går kväll – reklamutskick, Groupons, rabatt på vinterkläder, julreor. Städförfrågningen skickades klockan sex i morse, strax innan jag vaknade. Sedan kontrollerar jag tiden för de båda andra mejlen. De skickades i eftermiddags medan jag jobbade, men de visas också som lästa.

Ett är från Jenny och gäller julklappar, lite småprat om vad hon ska köpa till sina döttrar. Det andra är från Greg. Jag klickar på det och ögnar igenom innehållet. Han är ledsen för helgen och längtar efter att få träffa mig och tycker att jag ska sova över hemma hos honom snart.

Jag lagar frukost till dig och serverar den i sängen.

Jag kan inte vända bort blicken från skärmen, från den blinkande pekaren, från de avslöjande orden. Jag sitter fjättrad vid stolen, men inombords rusar jag åt alla håll samtidigt. Rädslan vältrar och slår sig fram genom min kropp, som ett jättelikt klumpigt vidunder. Har Andrew varit inne i mitt hus? Har han läst det här mejlet?

Det är omöjligt. Vi har ett larm. Men så minns jag att Sophie rusade tillbaka in i huset i morse därför att hon hade glömt något. Hon satte antagligen inte igång det igen.

Jag tittar ner på skrivbordet och ser alla noteringar i min kalender, datum, klockslag, möten. Sedan ser jag posten bredvid tangentbordet, räkningar som jag tog in i morse och lade på skrivbordet i en oordnad bunt. Alla kuverten är omsorgsfullt uppsprättade och fakturorna har placerats i en prydlig hög på varandra. I perfekt ordning, kant i kant.

Jag reser mig snabbt upp, skjuter tillbaka stolen och backar ett steg.

Jag tar en nagelfil från pennstället, snurrar runt och skannar rummet. Sängen. I morse slätade jag ut täcket och stoppade in hörnen, men nu finns det en fördjupning vid ena kanten, som om någon har suttit där. Jag tittar mot garderoben, mot skuggan under sängen. Han kan finnas var som helst. Jag famlar bakom mig för att få tag på mobiltelefonen.

”Larmcentralen, vad är det som har hänt?”

”Jag tror att det är någon i mitt hus.”

Medan jag väntar på polisen håller jag kvar operatören i mobilen och går nerför trappan, ser mig omkring vaksam på rörelser. I köket tar jag en köttkniv och bilnycklarna och går mot ytterdörren med kniven rakt ut framför mig. Mina sinnen är knivskarpa, luften så tung att jag känner hur den bränner i lungorna. Äntligen är jag ute och kan andas in den kyliga kvällsluften. Jag har varken skor eller kappa. Jag lindar armarna runt kroppen, springer till bilen och sätter mig i den. Jag låser dörrarna, drar igång värmen och lyssnar efter sirener.

En av poliserna letar igenom huset medan den andra tar emot min redogörelse. Det finns inga tecken på inbrott och ingenting verkar saknas. De letar inte efter fingeravtryck på min dator, för tydligen måste det vara en slät yta för att det ska bli några. Det kvittar. Han skulle ändå ha haft handskar på sig. Jag tänker på hans favorithandskar i skinn som jag köpte till honom i födelsedagspresent ett år.

Jag hör tvivlet i deras artiga röster medan de antecknar, deras rutinmässiga formuleringar. Hur ofta blir de uppringda av nervösa exfruar?

När de har åkt ser jag mig omkring i huset, medveten om minsta ljud, om surret från kylen och gaspannan. Det hänger en doft i luften, av något som bränns, och jag kommer på att grytan fortfarande står i ugnen. Jag tar ut den. Den är en torr, brun massa, men jag har ändå ingen matlust nu i alla fall.

Jag sms:ar till Sophie att jag tänker lägga mig tidigt och föreslår att hon ska sova över hos Delaney. Hon svarar direkt: Visst. Jag går igenom huset, kontrollerar allting, rotar igenom mina lådor, försöker se allting ur hans perspektiv. Han skulle ha avskytt att se mina underkläder, skulle ha kokat när han tänkte på att jag bar dem för någon annan. Jag går till badrummet och föreställer mig att han tittar igenom alla läkemedel, allt smink, p-pillren.

En bok ligger uppslagen bredvid badkaret tillsammans med några ljus och en flaska badsalt, som har stått under tvättstället, men som nu har arrangerats som för att bjuda in mig att ta ett långt, avslappnande bad. Skvallertidningarna med glansiga omslag har kastats i soporna.

Andrew avskydde när jag läste sådana i badet.

Han måste ha tillbringat timmar i mitt hus. Till och med kylskåpet ser ut att vara ommöblerat, med grädden bakom mjölken. Jag är säker på att den stod på en hylla i dörren i morse. Jag driver mig själv till vansinne med att tänka på allt han har rört vid. Åt han något av maten? Tog han sig ett mellanmål? Sedan märker jag att diskmaskinen är tömd och att han har staplat vedträn i eldstaden.

Jag ringer till inspektör Parker och frågar om vi kan träffas på stationen tidigt nästa morgon för att prata igenom vilka möjligheter jag har. Hon går med på det och föreslår att jag ska sova någon annanstans ifall jag tror att Andrew kan komma tillbaka, men jag försökte ringa till Greg redan tidigare, medan poliserna var här, utan att få något svar och mindes att det är hans pokerkväll. Han svarade inte på sin mobil heller.

”Jag ser till att larmet är på den här gången”, säger jag.

”Okej, jag ber patrullbilarna i området att köra förbi några gånger i natt.”

”Tack. Det uppskattar jag. Vi ses i morgon bitti.” Jag stänger av mobilen och sätter mig på sängkanten. Förnimmelsen av Andrew är överväldigande. Jag kan känna hans ilska, hans ursinne. Jag har brutit mot så många regler Jag stoppar in mina darriga händer under benen.

Försvinn ur mitt huvud. Försvinn. Försvinn.

Mantrat ger mig kraft, påminner mig om att det är en annan tid nu, att jag är en annan kvinna. Att han inte äger mig längre. Att han vinner bara om jag låter honom skrämma mig. Jag tvingar mig att skratta, pressar fram ljudet djupt nerifrån magen, kärvt och skadeglatt. Kan du inte bättre än så här?

Skrattet dör i halsen på mig.

Jag tar med mig sängkläderna, blåser upp vår gamla luftmadrass och drar ut den i tvättstugan intill groventrén. Där är det betonggolv och enkelglas i fönstret. Jag kryper in under täcket fortfarande klädd i tröja, joggingbyxor och sockor, med kniven i handen och telefonen under kudden. Sedan stirrar jag upp i taket och väntar på morgonen.

Vägarna är isiga när jag kör till stationen. Jag kör långsamt, med ratten i ett fast grepp och foten lätt på bromsen. Jag måste se upp för svartis, men kan inte låta bli att titta upp i backspegeln. Luften är kall och fuktig. Den där sortens västkustkyla som tränger ända in i märgen. Det enda botemedlet är ett varmt bad och en ännu varmare dryck, men inga av de vanliga knepen hjälper i dag. Jag känner smaken av rädsla i munnen och vill skrapa tungan för att befria mig från den. Han var hemma hos mig, inne i det förbannade huset. Han iakttar mig antagligen hela tiden. Han känner till Greg.

Vi blir tvungna att flytta, men hur ska vi kunna det? Vi trivs så bra här. Jag har jobbat så hårt för att bygga upp mitt företag, och Sophie trivs så bra med sina vänner och sin skola. Det måste finnas något annat sätt.

Inspektören påminner mig om att kalla henne för Parker. ”Det är lättare”, säger hon och erbjuder mig en kopp kaffe, som jag tacksamt tar emot. Hennes händer är fräkniga och det tröstar mig av någon anledning. Medan hon gör klart pappersarbetet studerar jag henne tvärs över bordet. Hon ser sportig ut, frisk. Hon påminner mig om någon jag skulle ha kunnat gå i skolan med. En småstadstjej som spelade baseboll och ställde till med ofog på helgerna tillsammans med sina kompisar, men som ändå klarade sig bra. Jag undrar varför hon ville bli polis. Var hennes pappa polis? Kanske hennes bror? Hon har antagligen en man och två rödhåriga barn. Jag slår vad om att de vill bli precis som hon när de blir stora.

”Kan du berätta om relationen mellan dig och din exmake?”

”Han behandlade mig som om han ägde mig – han hade kameror över hela huset, jag var tvungen att sms:a honom konstant, han kontrollerade vad jag hade för kläder på mig, han hade hand om hela vår ekonomi och han var elak när han var full. Men alla andra tyckte att han var underbar, till och med mina föräldrar.” Halsen är åtsnörd och öm och det sticker i ögonen. Jag måste hejda mig och hämta andan. Jag önskar att hon inte skulle titta så snällt på mig.

”Det är ingen fara”, säger hon. ”Jag vet hur svårt det här är. Ta den tid du behöver.”

Hon antecknar medan jag berättar om Andrews svartsjuka och våldsamma humör. ”När jag sa att jag ville lämna honom hotade han med att begrava mig i en grop på byggarbetsplatsen där han jobbade. Han sa att han inte skulle kunna låta bli att skada mig – att han älskade mig för mycket för att låta mig gå. Jag är säker på att han var inne i mitt hus.” Jag berättar för henne om boken på badkarskanten och om tidskrifterna.

”Finns det någon som kan ha sett honom gå in? En granne, kanske?”

”Jag tror inte det. Vi är omgivna av träd.” Jag hade älskat husets lantliga stil, med äppellundar på båda sidorna och skogen som bredde ut sig kilometervis.

”Har han skickat några hotfulla brev till dig?” sa Parker. ”Eller mejlat, eller lämnat några röstmeddelanden?”

Jag skakar på huvudet. ”Den enda gången jag har pratat med honom var utanför banken i onsdags.”

”Du sa att han blev våldsam när han drack?”

”Till en början knuffade han mig bara eller vred om handleden på mig. Han gillade att ha sönder mina saker. Men sedan … en kväll var han nära att strypa mig. Jag höll på att tuppa av. Om inte vår dotter hade vaknat tror jag att jag skulle varit död nu.” Jag rör vid halsen och gnider den, som om det skulle utplåna minnet.

”Du anmälde honom aldrig?”

”Jag var för rädd.”

”Hur är det med er dotter? Gjorde han henne illa någon gång?”

”Nej – han var en jättebra pappa. Jag försökte se till att hon slapp se våra gräl, men hon såg när han knuffade omkull mig mot soffbordet en kväll. Jag fick några hemska blåmärken.” Jag lutar mig framåt. ”Han gjorde helt klart för mig, om och om igen, vad som skulle hända om jag någonsin lämnade honom. I hans egna ögon ägde han mig. Ingen annan fick ens titta på mig. Om jag log mot någon blev han ursinnig. Jag dejtar någon nu och det vet han om, och det kommer att göra honom fly förbannad.”

Hon tittar ner i sina papper med tankfull min. Sedan möter hon min blick. ”Jag ska skicka in den här anmälan till åklagaren och begära ett ordningskontrakt. Om de godtar att det finns en hotbild kommer de att skicka en kallelse till Andrew om att inställa sig i rätten.”

”Hur lång tid tar det?”

”Vi måste hitta honom först för att delge honom kallelsen, efter det beror det på ifall han motsätter sig beslutet eller inte. Det skulle göra det mer komplicerat.”

Andrew skulle njuta av att möta mig i rätten. Jag måste förbereda mig på att han motsätter sig det. Även om det här inte fungerar måste han få veta att jag inte tänker släppa det här.

”Vad täcker ett sådant där ordningskontrakt?”

”Han får inte ta någon direkt eller indirekt kontakt med dig, han måste hålla sig minst femhundra meter ifrån din bostad eller arbetsplats och han måste lämna ifrån sig eventuella vapen. Vi kan inte hindra er dotter från att ha kontakt med honom om hon vill det, men han får inte lov att försöka kommunicera med dig genom henne eller genom att åka till din bostad.”

”Hon vill inte träffa honom.” Jag måste berätta det här för Sophie när hon kommer hem från skolan. Jag vill inte skrämma henne, jag vill inte ens att hon ska tänka på honom, men hon måste känna till det.

”Ordningskontraktet ger oss mer att jobba med, men vi måste ändå komma på honom med att bryta mot det innan vi faktiskt kan gripa honom.”

Jag nickar igen och försöker se lugn ut, men inombords råder ett enda kaos av känslor – mest skräck. Jag har sett några få av kvinnorna i vår grupp gå igenom den här processen. En kvinnas exmake satte fyr på hennes hus samma dag som de lämnade rätten. Visst, han blev gripen nästa dag, men hon var nära att dö och förlorade allt hon ägde, inklusive sina två katter, som dog i branden.

”Han kommer att bli vansinnig.”

”Om du känner att du befinner dig i omedelbar fara, ring larmnumret.”

Jag nickar, men vill fråga hur lång tid det tar för larmcentralen att reagera. Fem minuter? Tio? Hur lång tid skulle det ta för Andrew att döda mig? Jag ser på medan Parker färdigställer dokumenten och signerar dem med en svepande rörelse.

Det är gjort. Hjulen har satts i rullning och jag kan inte hejda det nu.

KAPITEL FEMTON

DECEMBER 2005

HANS ANDNING BLEV jämn och lugn till sist, men han hade fortfarande armen tvärs över mig. Jag såg på medan de röda lysande siffrorna växlade på klockan på nattduksbordet. Rummet var kolmörkt bortsett från en strimma av månljus som sken in genom en glipa i gardinerna. Om jag drog bort dem skulle jag se snön falla tätt. Det hade snöat i timmar och borde se oerhört fridfullt ut vid det här laget, med träden klädda i vitt och hukande som gamla gubbar, med luften så stilla och tyst som om den väntade på att få höra en hemlighet. Det borde betyda slädfärder och vinterpromenader, men jag tänkte bara på vägarna.

Det var bara några dagar kvar till jul. Andrew och Sophie hade klätt granen medan jag lagade varm choklad och popcorn som jag serverade dem, med läpparna formade till ett väl inövat leende. Det är den sista. Den sista gången jag måste göra det här med honom.

Vi staplade julklappar under granen. Presenter från hans kollegor på jobbet och från grannar, dekorerade med band och rosetter i silver, rött, grönt och blått som reflekterade de blinkande ljusen. Sophie lekte med etiketterna, läste namnen högt, skakade på kartongerna och gissade vad de innehöll.

Vi skulle inte vara här för att öppna någon av dem.

Jag makade mig fram till sängkanten, höll andan när hans arm gled av min bål. Ett ögonblick drogs hans hand över mitt bröst och jag rös till, men till sist gled den av och landade på madrassen. Jag stannade kvar bredvid sängen ett par minuter, redo att komma med ursäkter – jag skulle till badrummet, hämta ett glas vatten, titta till Sophie – men han rörde sig inte. Jag andades flackt, fokuserade blicken på de mörka skuggorna i hans ansikte, på fördjupningarna runt ögonen. Jag kände lukten av whiskey på hans andedräkt och hud. Han hade druckit den ren, utan att ens bry sig om att ta is.

När han hade blivit för full för att resa sig ur soffan hade han bett mig att hälla upp åt honom. Det var den stunden jag hade väntat på. ”Visst”, sa jag. ”Jag måste bara gå till badrummet först.”

Jag stod i badrummet i vad som kändes som timmar med pillerburken i handen, men det var antagligen bara i ett par minuter. Jag läste och läste på etiketten med Chris namn på. Han hade inte haft några problem med att få läkaren att skriva ut ett recept på sömntabletter åt honom.

Det var planen, påminde jag mig. Andrew måste fortsätta att sova. Jag tog omsorgsfullt bort bomullen som låg inuti burken och knackade ut tre små blå piller i handflatan och stirrade på dem. Hur mycket hade Andrew druckit? Skulle tre ta död på honom? Om jag inte gav honom tillräckligt mycket kunde han vakna. Då skulle han döda mig. Jag måste tillbaka till köket snart, men jag tvekade fortfarande.

Ett ljud i det andra rummet, en mjuk duns. Jag spolade i toaletten, lade tillbaka en av tabletterna och körde ner glasburken i fickan på min morgonrock. Två fick lov att räcka.

Jag smög genom hallen och in i köket, med en blick in i vardagsrummet. Andrew satt kvar i soffan och muttrade något om ”den jävla fjärren”. Jag hällde upp hans drink. Handen svävade över kanten på glaset, sedan släppte jag ner tabletterna, lät dem lägga sig på botten och rörde om tills det inte fanns minsta spår av pulver kvar. Jag tog en smutt för att testa. Jag kände ingenting annat än smaken av whiskey.

Jag gick tillbaka till vardagsrummet, gav Andrew glaset och satte mig ner och väntade. Tjugo minuter senare började han klippa med ögonen och luta åt ena sidan. Jag föreslog att vi skulle gå och lägga oss och hjälpte honom in i sovrummet. Det var gjort.

Nu tassade jag tyst över golvet och in i tvättstugan, där jag ställde mig på pallen och sträckte mig upp i innertakspanelerna. Jag tog ner tygkassarna, en efter en, noga med att inte tappa dem. Jag hade packat ett absolut minimum av grejer under den senaste veckan. Inte så mycket att han skulle märka något. Sophie skulle bli ledsen över att vi måste lämna kvar de flesta av hennes leksaker, men vi skulle ta med oss favoritdockan och favoritelefanten – hon sov med dem nu. Jag skulle gottgöra henne, på något sätt.

Jag ställde kassarna vid bakdörren, kikade ut genom sidofönstret för att se ifall Chris hade kommit, spanade efter ficklampan. Tre blinkningar, var vad han hade sagt. Ingenting annat än mörker.

Jag såg mig om över axeln och lyssnade efter Andrews tunga, snubblande steg, men allt var tyst. Vägarna skulle vara farliga – plogbilarna tog alltid huvudvägarna först – och jag bad för att Chris inte skulle ha kört fast någonstans och stod där med spinnande hjul. Vi skulle inte få någon andra chans. Jag önskade att jag kunde ta vår bil, men den stod i Andrews namn och han skulle anmäla det.

Jag trevade mig fram till Sophies rum med fingrarna mot hallväggen. Hon sov på sidan, med ena handen under sin runda kind och den andra inlindad i en hårlock. Dockan och elefanten låg på kudden bredvid henne. Jag stoppade ner dem i väskan. Hennes ansikte var varmt och luktade äpple när jag böjde mig fram för att viska i hennes öra.

”Sophie, vakna.”

Hon vände på sig. Jag kunde precis urskilja ögonvitorna, hennes långa ögonfransar blinkade slött och sedan satte hon sig upp. Hennes hand rörde vid min kind och hon sa lågt: ”Mamma?”

”Du måste vara riktigt tyst”, viskade jag. ”Vi ska åka på resa, bara du och jag. Pappa ligger och sover och vi får inte väcka honom.”

”Pappa sa att jag inte fick åka på äventyr med dig. Han kommer att bli arg.”

Ja, ja, det kommer han.

”Jag vill inte åka.” Hennes viskning blev högre.

Jag böjde mig närmare och sa in i hennes öra: ”Sophie. Lyssna på mig. Vi ska åka till ett speciellt ställe bara för barn, där du kan måla och välja nya kritor och tuschpennor och måla över hela väggarna, men du måste vara tyst som en mus, annars kommer vi inte att kunna åka. Det är ända borta i Vancouver, vi ska bo på hotell och sedan ta färjan i morgon bitti. Kommer du ihåg färjan?”

”Kan vi sitta där framme? Kan vi se valarna?”

”Vi kan till och med gå ut på däck, okej?”

”Okej”, viskade hon och drog av sig täcket.

”Vi ska ha pyjamas på oss. Blir inte det skojigt? Precis som ett pyjamasparty.” Jag hade gått och lagt mig i fleecebyxor och klätt på henne en varm pyjamas. Jag drog i hennes hand. Hon följde med.

Vi stod vid bakdörren. Om han vaknade nu fanns det ingen ursäkt. Han skulle förstå. Jag tryckte fingret mot Sophies läppar, lyfte ner våra ytterkläder från kroken och drog försiktigt upp dörren, flämtade nästan till när draget av frisk, kall snötung luft bet i skinnet. Dörrbladet skrapade en aning mot trägolvet. Jag vände mig om för att titta bortåt hallen och föste sedan ut Sophie med handen mot hennes små axlar och svepte in henne i hennes kappa. Våra stövlar stod inställda under träbänken på verandan och de var stela och kalla när vi stoppade ner fötterna. Jag tog våra kassar, hävde upp tre över min rygg och trädde på Sophies kasse över hennes axlar.

Vi klev ner från verandan, lyfte fötterna högt för varje steg genom snötäcket, som redan var trettio centimeter djupt. Jag fick lov att hjälpa Sophie ett par gånger, men var själv vinglig med packningen som tyngde ner mig åt sidan. Adrenalinet och ansträngningen värmde mig inifrån och ut, som en kamin. Sophie tittade ofta tillbaka mot huset, med orolig uppsyn.

”Pappa kommer inte att bli arg på dig”, viskade jag. ”Jag lovar.”

Jag stirrade rakt fram och sökte i luckorna mellan träden efter ljuskäglan från en ficklampa. Sedan, äntligen, tre snabba blinkningar. Vi hade klarat det.

Pickupen var varm och det blåste varmluft på oss från ventilerna. Sophie satt i mitten. Hon kupade händerna över ventilationsgallren medan jag gned henne över ryggen. ”Är du okej, hjärtat?”

Hon nickade, men jag hörde att hon hackade tänder.

”Jag har varm choklad i termosen under sätet”, sa min bror, som såg bister ut medan han vände bilen på den smala vägen. Jag höll andan när flaket stack ut över diket och däcken började slira ute i vägrenen, men så greppade de och bilen for framåt.

”Förlåt att jag är sen”, sa han. ”Jag hade problem med att komma ut från tomten. Är allt som det ska?”

”Ja, jag tror det.” Jag vände mig om och tittade ut genom bakrutan. Huset var fortfarande mörkt. Sophies blick följde min. ”Ta lite varm choklad”, sa jag och drog fram termosen.

”Jag är inte törstig.”

Jag lade armen om hennes axlar och drog henne närmare. ”Försök att sova lite. Jag väcker dig när vi kommer till hotellet.” Det var vårt enda val. Om Andrew följde efter mig skulle han leta hemma hos mina föräldrar och hos Chris först. Jag hade inga vänner längre, och det fanns inga kvinnohärbärgen i vårt område. Och även om det hade funnits det skulle Andrew hitta på något sätt att komma åt mig. Sophie tryckte ansiktet med sin kalla näsa mot min axel och jag mindes när hon var liten och absolut ville att jag skulle ligga bredvid henne på kvällarna tills hon somnade, och krävde att jag skulle luta huvudet mot hennes lilla bröst medan hon strök mig över håret och sjöng ”Blinka lilla stjärna där”. Efter några minuter hörde jag att hon andades djupare och kände att kroppen lutade sig tyngre mot min. Jag nickade mot Chris för att tala om att det gick bra att prata nu.

”Jag checkade in er tidigare”, sa han. ”Såg till att ni fick ett rum mot baksidan.”

”Kommer han att kunna ta sig fram genom snön?” Chris hade redan för en månad sedan ordnat så att vi skulle få lift med hans vän Jackson. Jag hade velat lämna Andrew så snart vi kom hem från Mexiko, men Chris behövde hinna få ett par lönecheckar till och sälja sin motorcykel – jag hade bara lyckats spara trehundra dollar; inte på långa vägar tillräckligt. Sedan hade den här vinterstormen dragit fram längs kusten. Det var nära att vi fick ställa in planen för att kanske försöka igen efter jul, men så började Andrew dricka mer igen och gå över från öl till whiskey. Varje kväll kom han hem och klagade över jobbet och jag visste att han snart skulle explodera i ett raseriutbrott.

”Inga problem. Ni tar den första färjan över.” Han lämnade över ett kuvert till mig. ”Det är fyratusen. Jag kan ge er mer när jag får nästa lön.”

Jag hade önskat att vi skulle kunna ta oss bort från ön samma natt, men det bästa jag kunde göra var att ta in på ett hotell nära färjeterminalen, så att vi kunde ta sex och tjugo-färjan nästa morgon, medan Andrew förhoppningsvis fortfarande sov. Jag tog emot kuvertet och stoppade ner det i en av våra kassar. ”Jag betalar tillbaka snart. Jag kan städa eller sitta barnvakt. Jag hittar på något.”

”Oroa dig inte för det.”

”Kommer du att klara dig? Om han fattar att du har hjälpt till …”

”Han kommer inte att få veta något. Jag ska bli lika chockad som han när han berättar att du har stuckit.” Han tittade på mig. ”Jag ordnar det här, okej? Jag kan handskas med honom. Ta dig bara bort från ön och så långt härifrån du kan. Börja om och se inte tillbaka.” Jag såg hans blanka ögon, hur han ansträngde sig för att inte gråta. ”Jag kommer aldrig att säga ett ord.”

Jag visste att han tänkte på den gången när jag kom på honom med att försöka släcka en brand i butiken. Han hade stulit cigarretter från pappa och tränade på att blåsa rökringar, tills han tappade glöd i en hög med sågspån. Jag hämtade en hink vatten och hjälpte honom att släcka elden och bandagerade hans arm där han hade bränt sig. ”Oroa dig inte”, viskade jag. ”Jag kommer aldrig att säga ett ord.”

Men det här var annorlunda. Det här var så mycket mer påtagligt och farligt än två ungdomar som mörkade en liten brand. En glimt av en tanke slog mig, en bild. Bomullen från tablettburken som låg på bänken i badrummet. Jag kunde inte komma ihåg ifall jag hade slängt den i soporna. Det måste jag ha gjort. Jag hade kvar burken med Chris namn på etiketten. Jag skulle slänga den i en container någonstans långt borta. Det är det enda sättet, hade jag viskat. Chris hade erbjudit sig att hjälpa mig utan ett ögonblicks tvekan. Ända sedan han var liten hade jag tagit hand om honom, skyddat honom, men nu var rollerna ombytta.

Du är min syster, sa han. Vi hjälps åt.

Jag hade redan varit vaken i flera timmar och kikat ut mellan gardinerna. Det visade sig att jag hade fått rätt i att Jackson hade kört fast i snön. Vi hade missat den första färjan medan han skottade sin uppfart, och nu väntade vi på att ta åtta och trettio-färjan. Andrew letade antagligen efter mig över hela Lions Lake, körde hem till mina föräldrar och sedan hem till Chris. Jag tittade ut igen för att spana efter Jackson. Jag ville inte att städarna på hotellet eller någon i receptionen skulle se oss. Vi måste springa snabbt till lastbilen. Sophie hade också vaknat nu och tuggade dystert på en granolabar och tittade på tecknad film.

”Jackson kommer snart”, sa jag.

Hon svarade inte. Hon hade knappt sagt ett ord på hela morgonen, men jag såg att hon tittade på telefonen och slogs av den skrämmande tanken att hon kanske skulle ringa till sin pappa. När hon såg att jag tittade, sa hon. ”Jag tänkte på mormor och morfar. Jag fick inte säga hej då.”

”Vi ringer till dem när vi kommer till Vancouver. Okej?”

”Kan vi ringa till pappa också?”

”Han kommer att jobba hela dagen.”

Min nya mobil ringde och vi stirrade båda på den. ”Det är pappa!” sa hon.

”Det är morbror Chris”, sa jag och svarade, lättad men också nervös när jag såg hans nummer.

”Det har hänt något.” Chris röst var häftig och stark. Jag hade aldrig hört honom låta så och satte mig ner på sängkanten. Sophie tittade på, spänt uppmärksam.

”God morgon, Chris.” Jag höll rösten lugn och hoppades att Chris skulle förstå att jag inte kunde prata fritt inför Sophie. ”Är Jackson på väg?”

”Andrew har varit inblandad i en olycka. Jag fick nyss veta. Han kom inte till jobbet.”

Jag sneglade på Sophie. Hon tittade på tv nu, viftade med fötterna i luften och lutade hakan mot händerna. Jag gick bort till fönstret och sänkte rösten. ”Hur är det med honom?”

”Han ligger på sjukhus – totalkvaddade bilen – men det är ingen fara med honom.” Det var någonting mer. Han lät alltför uppskakad.

”När hände det?”

”I går kväll – ett par timmar efter det att du och Sophie hade åkt, tror jag.”

”Jag förstår inte hur han kunde köra.” Två tabletter. Det borde ha varit tillräckligt, men han måste ha vaknat ändå på något vis och märkt att vi var borta.

”Jag vet inte heller.” Han pausade. ”Det är riktigt illa, Lindsey. Han körde mot rött och åkte in i en parkerad bil så att pickupen voltade och kraschade rakt in i någon annan.”

”Hur gick det med dem?”

”Det var en kvinna. Hans bil landade rakt på hennes och krossade henne inne i bilen. Hon är död.”

”Åh, nej, nej.” Jag måste sätta mig. Jag försökte ta mig tillbaka till sängen, men rummet gungade. Jag höll mig i bordskanten, slog ner lampan i golvet så att glödlampan splittrades i små fragment. Sophie skulle få dem i fötterna. Jag böjde mig ner, började frenetiskt samla ihop bitarna och skar mig i fingret. Jag stirrade på såret med huvudet fyllt av bilder av förvriden metall och blod i snön. En kvinna. Han hade dödat en kvinna.

Sophie grep tag om min arm. ”Mamma, mamma!” sa hon, men jag kunde inte svara. Jag kunde bara snyfta. Jag hörde att min bror också grät där i telefonens andra ände.

Jag hade drogat min man och rymt med hans dotter, väl medveten om att han skulle jaga efter mig. Och nu var någon död. Jag skulle aldrig bli fri.

DEL TVÅ

KAPITEL SEXTON

DECEMBER 2016

SOPHIE FÅNGAR UPP en sträng smält ost med fingret, stoppar in den i munnen och skrattar när hon får lite på hakan. Jag ler, glad över den här stunden. När hon var liten lät Andrew oss aldrig äta i vardagsrummet, och det fanns inte en chans att han skulle låta mig beställa hämtmat.

Jag köpte med mig en vegetarisk pizza från favoritrestaurangen till vår torsdagstradition att titta på The Bachelorette tillsammans. Vi pratar om killarna, om klänningarna, om vem vi skulle välja. Hon har varit hos Delaney hela dagen medan jag har städat huset, försökt utplåna spåren efter Andrew, den kvardröjande essensen av honom, och övat på tjugo olika sätt att föra det här samtalet.

Sophie tittar på mig med ett näsvist leende. ”Jag såg maten i soporna. Försökte du bränna ner huset?”

”Synd för dig att jag inte har några försäkringspengar.”

Hon skrattar och tar en tugga av sin pizza, lutar sig sedan tillbaka i soffan och drar in en av kuddarna under sin axel. Vi sitter båda med fötterna på soffbordet. Det här skulle ha varit ytterligare en oförlåtlig synd i Andrews ögon, och jag rycker dem nästan därifrån när jag hör hans röst inne i mitt huvud. Det är bara karlar som sitter sådär, Lindsey. Jag tvingar mig att sitta kvar.

”Det är en sak vi måste prata om.” Jag plockar upp fjärrkontrollen och sänker volymen. Jag kan inte vänta längre, jag känner hur orden klöser i mig för att komma ut.

”Vad är det?” Hon spärrar upp ögonen med munnen full av pizza. ”Är du arg på mig för något?”

”Borde jag vara det?”

”Nej, självklart inte. Jag är en ängel.”

”Just det. Eller, glorian hänger väl lite på sned.” Sophie är en bra tjej, men hon har haft en del hyss för sig, som att stjäla sprit och komma hem efter avtalad tid.

Hon sätter sig upp och låtsas rätta till en inbillad gloria, och stannar sedan upp och tittar på mig. ”Vänta. Du är väl inte med barn?”

”Nej, nej.” Jag tar för lång tid på mig att förklara. Jag måste haspla ur mig det här innan hon drar nya förhastade slutsatser. ”Din pappa var inne i vårt hus i går.”

Kroppen spritter till som om jag har slagit henne. ”Vad pratar du om?”

”När jag kom hem märkte jag att några av mejlen på min dator hade blivit öppnade.” Jag tvekade om huruvida jag skulle avslöja allt jag hade hittat. Jag ville inte skrämma henne alltför mycket.

”Så du vet inte ifall det faktiskt var han. Det kan ha varit någon datorbugg.” Hon ser lättad ut och jag inser att jag gjorde ett misstag som var så försiktig.

”Jag är ledsen, Sophie, men det var helt klart han. Han öppnade alla mina räkningar och placerade en bok och några ljus på kanten till badkaret. Men det fanns inga spår efter något inbrott.”

Jag ser blicken i hennes ögon, insikten. ”Jag glömde slå på larmet!”

Jag nickar. ”Det är okej. Jag vet att det inte var meningen – men du måste vara försiktigare. I morse pratade jag med polisen och ansökte om ett ordningskontrakt – det är ungefär som ett besöksförbud. Andrew kan motsätta sig det, men om det går igenom får han inte komma i närheten av mig. Då åker han tillbaka till fängelset.”

Hon stirrar på mig med två röda fläckar på kinderna. ”Vad tror du att han vill?”

”Jag är inte säker, men han läste ett mejl från Greg … Det var privat.” Jag hade ringt till Jenny från min mobil medan jag väntade på pizzan, och berättat för henne att Andrew hade varit inne i huset. Hon bjöd in mig till Vancouver igen, men jag kan inte bara lämna allting än. Inte när Sophie är så nära att gå ut skolan och jag äntligen har byggt upp mitt företag till en nivå där jag slipper röda siffror varje månad. Inte så här års, när jag får extra bokningar. Jag behöver pengarna för att vi ska klara oss.

Sophie stirrar upp på tv:n, som ger hennes ansikte ett blått sken. Hon sväljer några gånger och jag förstår att hon försöker låta bli att gråta.

”Jag träffade honom utanför banken för några dagar sedan”, säger jag. ”Jag var försiktig, men han måste ha följt efter mig hem och på det viset fått reda på var vi bodde.” Jag tänker igen på det han sa. Jag vet att du drogade mig. I flera veckor efter olyckan väntade jag mig nästan att polisen skulle ta blodprov av något slag. När ingenting hände antog jag att jag gick säker. Tänker han berätta för dem nu? Skulle jag kunna fällas för det? Jag påminner mig om att det har gått mer än tio år och att han inte kan bevisa något.

Hon vänder sig om och tittar på mig. ”Du har inte berättat att du träffade honom!”

”Jag ville inte skrämma dig.”

”Du borde ha sagt något.” Hon säger det nästan desperat – och hon låter defensiv, vilket verkar orimligt. Tydligen har jag missat något.

”Sophie, vad är det som pågår?”

Hon gnider sig i ansiktet, trycker handlovarna mot ögonen och suckar i en ostadig utandning. ”Du kommer att hata mig.”

Nu tittar hon på mig med en blick som vädjar om att jag ska förstå, att jag ska säga orden som hon inte kan få fram, men som jag inte förstår. Och så gör jag det.

”Du har pratat med honom. Du har pratat med honom utan att säga något till mig.”

Nu gråter hon, ansiktet är vått och rösten bruten när hon kvävt säger: ”Jag talade inte om var vi bodde. Jag har aldrig sagt något om det!”

”Herregud, Sophie.” Jag går av och an i rummet. ”Hur kunde du?”

”Han är min pappa. Jag har rätt att prata med honom!”

”Du vet. Du vet vad han har utsatt oss för.”

”Han har förändrats.”

”Han var inne i vårt hus. Han är samma manipulativa, kontrollerande jävel som förut, och nu utnyttjar han dig för att komma åt mig. Vad har du berättat för honom? Du måste ha sagt något för att han skulle få reda på att vi bodde i Dogwood Bay. Har du berättat om mig och Greg?”

”Han sa att han saknade dig, och jag berättade att du hade en pojkvän för att han skulle kunna gå vidare.” Hon pratar så fort att jag knappt kan urskilja vad hon säger, men jag fattar tillräckligt för att veta att jag är körd. Riktigt körd. Det här är inte bara en katastrof. Det här har övergått i en explosiv härdsmälta som det är för sent att springa ifrån.

”Din pappa går inte vidare, Sophie, och han tänker fan i mig aldrig låta mig gå vidare.” Jag vet att jag skriker, jag ser Sophies lamslagna min, men jag kan inte fatta att hon har förrått mig på det här sättet. ”Jag sa ju att din pappa är sjukligt svartsjuk.”

”Men det var flera år sedan.”

Jag stirrar på henne och försöker komma ihåg att hon är tonåring, att hon är för ung för att förstå vad tvångstankar är och fatta att år inte spelar någon roll. Jag har berättat om allt han gjorde och trodde att det skulle räcka som varning. Jag tänkte aldrig på att rädslan skulle vara tidsbegränsad i hennes huvud. Jag borde kanske ha berättat för henne om sömntabletterna, då kanske hon lättare skulle ha förstått hans ilska, men det är för sent nu. Jag sätter mig tungt. ”Hur gick det här till? Hur kontaktade han dig?”

”Jag skrev till honom. Sedan skrev han tillbaka och skickade det till Delaney.”

”Det så klart. Det där projektet du sa att du jobbade med. Du ljög för mig.” Jag börjar skratta, ett hysteriskt, bittert skratt som jag inte verkar kunna hejda. ”Så klart.”

”Han har sagt att han inte dricker längre – och att han verkligen är ledsen.”

”Det handlar inte bara om drickandet, Sophie. Det handlar om vad som pågår inuti honom. Han skulle behöva terapi i åratal, och jag vet inte ens ifall det skulle hjälpa.”

”Han fick terapi i fängelset.”

”Din pappa kan inte hantera sina känslor, och det gör honom farlig. Han har bara varit ute i några månader, och se vad som händer. Du får inte träffa honom.”

Hon tittar bort och ansiktet blir ännu rödare.

”Åh, nej. Säg att du inte har träffat honom.”

”Bara två gånger. Jag trodde att det skulle gå bra. Då kunde jag berätta för dig att han var förändrad, så att du kunde sluta oroa dig. Han var trevlig. Vi åkte och fiskade …”

Hans händer runt min hals igen, som kvävde mig. Tanken på dem tillsammans. Jag vill inte att Andrew ska få sådana dyrbara stunder med sin dotter. Han har inte förtjänat dem. ”Du får inte träffa honom igen. Inte så länge du bor med mig.”

”Hotar du mig?”

”Han kommer att döda mig, fattar du det?” Jag pausar, håller fast hennes blick, ser till att ordens innebörd går fram. ”Det enda sättet för din pappa att släppa greppet om mig är ifall jag ligger i en kista i marken.” Jag sträcker ut handen och tar hennes hand. ”Jag vet att han är din pappa. Jag förstår hur det måste kännas när alla dina vänner har pappor och du inte har det. Jag vet hur gärna du vill att allting ska vara annorlunda och att du så gärna vill tro honom. Jag kände likadant i flera år. Jag gav honom så många chanser, Sophie. Så många. Men han kan inte förändras. Han kan bara inte.”

”Han har förändrats, mamma. Jag kan inte förklara det. Det kanske inte var han som var inne i huset.” Jag ser i hennes ansikte hur viktigt det är för henne att det är sant, och jag hatar att det är jag som måste krossa hennes hjärta.

”Det är teater. Det är ett spel för honom. Allt det här. Han utnyttjar dig. Jag vet att det gör ont att höra, och det får dig kanske att känna att du inte räcker till eller något, men det har ingenting med dig att göra. Du är underbar. Jag älskar dig av hela mitt hjärta, men för din pappa är vi bara ägodelar.”

Hon är tyst en lång stund med blicken fokuserad pizzan. Hon gråter inte längre, snörvlar bara lite då och då. Jag fortsätter att prata, försöker få henne att förstå saker som tog mig åratal av självhjälpsböcker och stödgruppssamtal att äntligen fatta, saker som jag fortfarande inte förstår fullt ut, hur kärlek kan gå så fel, hur jag kunde hamna så snett och förlora mig själv så totalt. Hur han kunde vara så rar och underbar och charmig i ena stunden, och så elak och grym i nästa.

”Jag mår inte så bra”, säger hon till sist.

”Inte jag heller.”

”Jag kommer aldrig mer att kunna äta pizza.”

”Jag har en känsla av att det inte är sant.” Jag drog henne intill mig. ”Jag är verkligen ledsen, vännen.”

Hon andas ut med en suck mot min hals. ”Måste vi flytta?”

”Inte än. Vi får vara försiktiga och se vad som händer, okej?”

”Okej.” Hennes kropp slappnar av mot min och jag håller om henne, behöver hennes tyngd och minns hur hon brukade fylla min famn. Hon är lätt som en fågel. ”Jag ville bara ha en pappa”, säger hon.

”Jag vet, vännen. Jag vet.” Jag tror att jag har nått fram till henne, men det stör mig fortfarande att han så enkelt lyckades nästla sig tillbaka in i våra liv. Jag trodde att jag hade tänkt på allt, hoppades att Sophie inte skulle sakna att ha en pappa om jag gav henne tillräckligt med kärlek. Men det hade hon gjort. Och han kommer inte att ge upp. Inte nu. Kommer hon att vara stark nog för att stå emot honom? Är hon starkare än jag? Gud. Jag hoppas det.

På fredagseftermiddagen ringer inspektör Parker med beskedet om att domaren har kallat Andrew att infinna sig i rätten på måndag morgon.

”Vi måste spåra upp honom så att vi kan delge honom kallelsen. Vi vet inte ifall han är i Victoria eller i Dogwood Bay. Han har försvunnit från radarn.”

”Det låter inte bra.” Andrew har en plan, jag känner det. Även om jag packar och sticker i kväll tvivlar jag inte på att han skulle hitta oss. ”Han skulle kunna vänta i mitt sovrum med ett vapen.”

”Det finns skyddade boenden, och …”

”Det finns inget boende som är skyddat från Andrew.”

Hon är tyst en stund. ”Jag förstår din rädsla, okej? Det gör jag faktiskt. Och jag vill hjälpa dig. Det här är ett steg i rätt riktning. Vi kommer att ta honom.”

”Jag hoppas att du har rätt.”

När vi åker till köpcentret på lördagen och köper en julgran parkerar jag där det finns mycket folk och håller nyckelknippan i handen medan jag går mot ingången. Hemma klär vi granen, och när jag städar upp barren efteråt stoppar jag dammsugaren då och då för att lyssna. Greg kommer över efter jobbet och installerar en regel på dörren och föreslår att vi ska sova över hemma hos honom ett tag, men jag tror inte att Sophie skulle gilla det. Jag är tacksam för hans hjälp, men känner mig distraherad och drar mig undan när han vill kela – retas med honom om att han luktar som sin företagsbil.

”Det har aldrig stört dig förut”, säger han med en underlig blick, och jag skrattar bort det och lutar mig fram för en kyss så att han inte ska oroa sig, men han har rätt. Jag har ofta sagt att han liknar en sexig förvuxen pojkscout i sin UPS-uniform, och att jag gillar när han lagar saker hemma hos mig – men nu påminner alltihop mig om Andrew. Under helgerna brukade han alltid pyssla med att göra huset tryggare, vilket var ironiskt. Jag kan inte låta bli att undra när han tänker flytta hit. Han kanske redan är här. Jag kanske kommer att möta honom i affären, på bensinstationen, var som helst.

Greg åker efter middagen och Sophie och jag slår in julklappar och lägger dem under granen och tittar på Elf medan vi äter popcorn, men jag vet att hon tvingar fram leenden och skratt för min skull. Hon har inte tecknat på hela dagen, bara zappat igenom tv-kanalerna eller spelat på sin mobil.

”Vi behöver göra någonting kul”, säger jag.

”Ska du ta oss till Mexiko?” säger hon. ”Jag kan packa på fem minuter.”

Jag känner stynget, men vet att hon inte menade att såra mig. Hon vet inte vad som hände i Mexiko, hur hennes pappa skrämde mig. I åratal intalade jag mig att jag skulle ta med mig Sophie till Cancún igen en dag, bara vi två. Vi skulle göra det rätt den gången. Men när jag äntligen hade sparat ihop tillräckligt med pengar var jag för rädd för minnena. Ytterligare en sak som jag hade låtit honom ta ifrån mig.

”Ha. Men du ger mig en idé …”

Greg brukar titta på hockey på söndagskvällarna, så jag bjuder in Marcus. Det är för att det känns tryggare med manligt sällskap, men det är inte vad jag säger till honom. Jag säger: ”Du låter mig aldrig betala något för att jag använder ditt gym. Så jag kan väl få göra något trevligt för dig i stället?” Han kommer med ett sexpack mexikansk öl och kryddig mörk choklad till efterrätt. Jag grillar majs och svarta bönor och kyckling till quesadillas medan Marcus gör salsa och guacamole. Vi jobbar bra ihop. Axlarna snuddar vid varandra medan vi går omkring i köket och räcker varandra varor från kylskåpet.

Medan vi äter underhåller Marcus oss med historier om sina resor i Europa och Afrika, som den gången när han var på safari och höll på att bli frånåkt. Sophie skrattar hysteriskt när han berättar att han åt termiter och andra lokala delikatesser, rynkar på näsan när han beskriver hur de knastrade och hur deras små ben fastnade mellan tänderna. Jag är glad att han kom över. Det var precis vad vi behövde.

Efter middagen går Sophie upp till sitt rum för att göra läxor. Marcus och jag dricker koffeinfritt kaffe vid bordet och knaprar på chokladen. Jag berättar för honom att Andrew var inne i huset och att polisen ska lämna över en kallelse till honom, men att jag inte har hört ifall de har hittat honom eller inte.

”Varför ringde du inte?” säger han.

”Jag vill inte dra in dig i mitt drama.”

”Lova att du ringer nästa gång”, säger han med bestämd stämma.

”Det kan bli svårt om jag springer för livet.” Jag ler.

”Det där är inte roligt.”

Jag suckar. ”Jag vet. Jag försöker bara hantera allt det här.”

”Har du någon pistol?”

”Nej. Jag har anmält mig till en vapenkurs, men jag måste ansöka om vapenlicens också. De kommer antagligen inte att bevilja den om de får reda på det där med Andrew.” De kanadensiska vapenlagarna är strikta, i synnerhet i fråga om våld i hemmet, vilket jag uppskattade förr. Jag har aldrig tyckt om vapen, trots att pappa hade några när jag växte upp, och jag avskydde att Andrew hade dem när Sophie var liten, men nu önskar jag att jag hade ett i varje rum i huset.

”Jag kanske skulle försöka skaffa mig en pistol, från svarta marknaden”, säger jag.

”Whoa. Det är för riskabelt.”

”Det riskabla är att sitta här och vänta på att han ska göra något.”

”Jag skickar ut några trevare, okej? Jag känner några genom mina självförsvarskurser.”

”Menar du det? Skulle du göra det för min skull?”

”Jag hjälper dig hellre än att du råkar köpa vapen av en polis.”

”Det skulle vara typiskt min otur.” Jag kastar en blick ut genom fönstret och granskar skuggorna. ”Jag hoppas att de hittar honom snart.”

KAPITEL SJUTTON

SOPHIE

HAN HAR RINGT tre gånger, men jag har varken svarat eller lyssnat på röstmeddelandena. Det känns olustigt i magen, som en blandning mellan hunger och influensa. Jag masserar klumpen, men den försvinner inte. Vi skulle ha träffats i dag, men jag messade honom det första jag gjorde i morse och skyllde på att jag har för många läxor, vilket är en lögn, eftersom det är sista veckan före jullovet och vi bara flyter omkring, utom Delaney, som körde på ett prov och måste göra en extrauppgift.

Jag sitter utanför skolan när skoldagen är slut och väntar på henne. Jag tittar upp, kontrollerar gatan. Jag har hela tiden en känsla av att Andrew kommer att leta efter mig. Det måste vara så här det känns för mamma. Det var så idiotiskt av mig att släppa in honom i vårt liv igen. Jag kunde inte sluta tänka på det i helgen, att han har varit inne i vårt hus. I morse vaknade jag med gigantisk huvudvärk. Som om måndagar inte är skitjobbiga ändå, med kemi första lektionen. Nu måste jag dessutom försöka undvika min stalkerfarsa. Mobilen kvittrar. Den här gången är det ett sms från Delaney: Dröjer ett tag. Måste bli klar med det här löjliga projektet!

Jag messar tillbaka: OK, jag tar bussen. Jag går längs vägen mot busshållplatsen och önskar att jag hade min cykel. Det börjar snöa och det är slaskigt på vägen så jag blir våt om fötterna. Jag lindar halsduken runt halsen och ansiktet och kutar med axlarna i jackan. Jag märker att ett fordon saktar in bredvid mig, tittar ditåt och skymtar någonting vitt. Jag är för rädd för att titta efter ordentligt, men jag är ganska säker på att det är Andrews pickup. Jag går fortare. Fan. Fan. Fan. Jag skulle ha stannat i skolan. Jag famlar efter mobilen i fickan. Vem ska jag ringa till? Vad ska jag säga?

”Hallå”, ropar han. ”Jag behöver prata med dig.”

Jag skakar på huvudet. Jag tänker inte titta på honom. Han kör fram och stannar framför mig så att han blockerar en del av trottoaren. Jag ser honom genom den nervevade rutan på passagerarsidan. Flaket sticker ut. Bilarna får köra runt honom, en bilförare tutar och gör en gest ut genom fönstret.

”Du borde inte stanna mitt i vägen så där”, säger jag. Tänker han dra in mig och tvinga mig att åka någonstans med honom? Jag tar ett par steg bakåt.

”Varför kliver du inte in i bilen? Du blir dyngsur.”

”Jag måste hem.”

”Varför undviker du mig?” Han lutar sig fram över passagerarsätet så att han kan se mig genom fönstret. Fler bilar kör förbi, men ingen stannar. Ingen frågar hur det är med mig. Jag skulle kunna bli bortrövad här och nu utan att någon bryr sig ett skit.

”Jag måste gå”, säger jag igen. ”Jag missar bussen.”

”Tala om vad det är som är fel.”

”Du var inne i vårt hus!” Jag skriker över bruset från bilarna. Jag är själv chockad över ilskan som väller fram ur mig. ”Jag sa ju åt dig att hålla dig borta från henne.”

Hans ansikte är tomt, och sedan arrangerar alla ansiktsdragen långsamt liksom om sig, som om han inser något. ”Så det är därför som snutarna letar efter mig.”

”Du skulle infinna dig i rätten i dag. Mamma skaffar ett besöksförbud.”

”Jag har inte varit i närheten av ert hus.”

Hur kan han veta vad som är nära och inte? Han måste veta var vi bor.

”Du gick igenom mammas saker. Du läste hennes mejl.”

Han säger ingenting, men ser inte förvånad ut längre. Det är som om han har gått in i sig själv och bara tänker. Trafiken susar förbi. Jag undrar om någon känner igen mig. Jag vill vända och gå härifrån, men jag vill också höra vad han säger härnäst.

”Sophie, jag har varit i Victoria hela veckan – packat ihop mina grejer. Jag skulle inte skrämma dig eller din mamma på det viset. Vad i helvete skulle det vara för vits med det? Jag försöker börja om.”

”Jag vet att du var inne i vårt hus.”

”Vi åker och fikar och pratar om det. Jag berättar om allt jag har gjort i veckan – varenda dag, timme för timme. Och du kan berätta varför du är så säker på att det var jag, okej?”

Han låter uppriktig, som om han faktiskt inte fattar vad jag pratar om. Jag tittar på vägen, på snösträngen som börjar samlas längs mittlinjen. Jag måste springa om jag ska hinna med bussen, och om jag missar den går det ingen förrän om en halvtimme. Det skulle kanske vara bra att höra vad han har att säga. Om det var han som bröt sig in kan jag skrämma honom med att han kommer att åka fast, så att han håller sig borta från mamma.

”Om du tar mig någon annanstans ringer jag till polisen – jag har mobilen i fickan.”

Han håller upp händerna. ”Okej.”

Jag tar en sista titt längs vägen och sedan kliver jag in.

Vi sitter tysta i bilen. Han vrider upp värmen och jag tittar mig omkring, lägger märke till ett stort paket med tuggummi i askkoppen. Det hugger till i mig av ett annat minne, av ölen han brukade dricka på jobbet för att sedan stoppa in ett tuggummi i munnen innan vi körde hem. Han ser att jag tittar.

”Vill du ha?”

”Det fungerar inte, vet du. Polisen märker ändå.”

Han sneglar på mig och jag tror att han kommer att bli arg, men han låter lugn när han säger: ”Jag dricker inte, Sophie. Jag ska aldrig mer dricka en droppe. Jag saknade det först, men jag tänker inte på det längre. Jag använde det bara som ett sätt att kunna hantera mina känslor. Jag vill inte att du ska oroa dig.”

”Det kvittar för min del.” Jag vänder mig bort och stirrar ut genom rutan, ser min spegelbild, mitt våta hår. Jag tänker på mamma och på hur arg hon måste vara på mig just nu. Jag behöver få höra hans förklaring. Hon tror inte att jag kan genomskåda honom, men jag kommer att kunna räkna ut ifall han ljuger.

Muddy Bean är fullsatt och stimmigt, och luktar fuktiga kläder, kaffe och rostat bröd med smör, som får min mage att knorra. Jag beställer ostscones och kaffe vid disken och tar fram min plånbok, men han envisas med att betala. Det är konstigt att stå bredvid honom, att känna hur hans arm stryker mot min. Det känns som en pappagrej att betala för mitt fika, men det påminner mig också om hur pank mamma var så länge. Vi kunde nästan aldrig göra sådant som att gå ut och äta lunch tillsammans, om man inte räknar en varmkorv inne på kiosken i köpcentret.

Vi sätter oss ner och jag drar bort en bit bröd och trycker in den i munnen. Dels för att jag är hungrig och dels för att köpa mig lite tid innan jag måste säga något.

”Gott?” frågar han.

Jag nickar. Han grejar med handtaget på sin mugg och lutar sig framåt på stolen. Han tittar hela tiden på mitt ansikte och väntar på att jag ska prata.

”Varför bröt du dig in i vårt hus?” säger jag.

”Om jag gjorde något så dumt skulle jag kunna skickas tillbaka till fängelset.” Han lutar sig ännu längre fram, så att överkroppen nästan ligger på bordet. ”Jag har suttit där i tio år, Sophie. Jag vet att du inte kan förstå hur det är, men det är ett helvete, okej? Fängelserna som du ser på tv och i filmer? Den där Lockup, eller vilken som helst. De är rena fritidsklubbarna jämfört med stället där jag var.”

Hans förklaring är vettig. Varför skulle han riskera sin frihet? Men vem annars skulle ha brutit sig in utan att ta något? ”Du var så arg när mamma tog ut skilsmässa.”

”Jag var förbannad länge, men jag fattar varför hon inte ville vara ihop med mig längre. Jag var mest arg på mig själv. Jag sabbade det, som jag sa. Men jag tänker inte ställa till det för mig igen nu när jag väl har kommit ut. Är du säker på att det verkligen var någon som bröt sig in?”

”Vad menar du?”

”Du, jag vet att din mamma är arg på mig, och hon har goda skäl till det, okej? Men hon kanske vill se till att du också fortsätter att vara arg på mig.”

”Hon skulle inte ljuga. Någon öppnade alla hennes räkningar också. Och det låg en bok bredvid badkaret, och en massa ljus. Hon blev skiträdd.”

Han rynkar pannan och lutar sig tillbaka i stolen med huvudet på sned, som om han tänker. Han drar ihop ögonbrynen. Det får honom att se hård ut, elak. ”Det låter som om någon jävlas med henne. Det gillar jag inte, framför allt inte där ni bor. Ni behöver skaffa larm.”

”Vi har ett. Jag glömde aktivera det.” Det kanske inte var han. Varför skulle han säga åt oss att skaffa larm? Jag vet inte vad jag ska tro längre. Skulle det kunna vara någon av hennes läskiga kunder? Eller den där tjejen som jobbade för henne förut? Hon som slutade därför att mamma skällde ut henne för att hon gick tillbaka till sin värdelöse pojkvän och struntade i jobbet.

”Tror hon att jag vill göra henne illa?”

Våra blickar möts och det känns som om brödet klibbar fast i halsen, och jag får kramp i magen och vill springa härifrån, långt bort ifrån honom. Hur kan jag titta på honom och säga vad jag tänker? Men han verkar inte arg, utan mer som om han inte är särskilt förvånad. Jag svarar inte.

”Då så.” Han tar ett djupt andetag och drar fingrarna genom sitt våta hår. Han har mörka ringar under ögonen och jag tror att han måste vara trött. ”Har din mamma berättat något om min familj?”

”Lite.”

”Man kan väl säga att jag har svårigheter med att hantera känslan av att bli övergiven.” Han ler ett av sina sneda leenden och jag tror att jag kanske kan förstå varför mamma älskade honom en gång i tiden. ”Din mamma var det mest fantastiska som någonsin hänt mig. Hon är så vacker – jag kunde inte fatta att hon var min.”

Mamma är vacker. Hon har ljusblont hår, som en alvdrottning i Ringarnas herre, och ögonen är stora och blå och fransarna så mörka att hon inte ens behöver ha mascara. Hon kunde träffa massor med killar om hon ville, men det tog lång tid innan hon började gå ut med Greg. Jag gillar hur de är när de är tillsammans – de skrattar mycket och hon verkar alltid så avslappnad. Jag märker att han verkligen gillar henne, men jag tror att mamma kanske är rädd för det.

”Du borde ha behandlat henne bättre”, säger jag.

”Jag vet. Jag hade fått allt om bakfoten. Jag var så rädd för att hon skulle lämna mig att jag förvandlades till ett svartsjukt kräk och drev bort henne.”

”Varför försöker du inte träffa någon annan? Det är många som håller på med onlinedejting.”

”Kanske så småningom, men just nu vill jag bara lära känna dig igen.”

”Du måste gå till domstolen och lova att låta mamma vara i fred.”

”Jag ordnar det direkt, okej? Så snart vi är klara här så åker jag och pratar med polisen.”

”Kommer du att acceptera det? Jag menar, vi får inte prata om henne heller.”

”Jag fattar att det kan vara för sent för din mamma och mig, men jag vill inte att det ska vara för sent för dig och mig. Du är den enda familj jag har kvar. Om du inte vill träffa mig, visst. Då kan jag bara hoppas på att du ska ändra dig någon gång, men jag tänker inte ge upp dig frivilligt.”

Hans ord gör mig ledsen och rädd, men också nästan glad. Han försöker få mig att titta på honom – jag känner hans blick – men jag stirrar ner i mitt kaffe, studerar skummet. Det känns fel att tycka synd om honom, som om jag sviker mamma, men det är sant. Jag är allt han har kvar.

”Du måste hålla dig borta från mamma”, säger jag. ”Om det händer någonting mer är det över.”

Han sträcker handen över bordet. ”Överenskommet.” När jag skakar hand med honom känns det som om någon tittar, och jag ser mig omkring. I andra änden av lokalen får jag syn på Jared tillsammans med en äldre kvinna med svart hår som är ganska lik honom. Hans mamma. Jag har sett henne köra omkring i en silverfärgad Lexus, alltid med solglasögon på sig. Han ler mot mig och vinkar hastigt. Jag tittar bort.

I skolan nästa dag kommer Jared förbi mitt skåp. ”Är du fortfarande förbannad för att jag frågade om din mamma?” säger han. ”Förlåt om jag sa något dumt.” Han ler. ”Det händer rätt ofta.”

”Jag var bara på dåligt humör. Förlåt.”

Han lutar sig mot ett av skåpen med händerna i byxfickorna och hopsjunkna axlar, hopkurad som om han fryser, men sedan tror jag att det kanske beror på att han är lång och inte vill torna upp sig över mig. Han har svarta jeans, en brunrutig halsduk om halsen och en grå T-shirt med en bild av Jimmy Hendrix på bröstet. Lite av Jimmys ansikte är bortblekt. Jag undrar om den är vintage. Han har antagligen betalat hundra dollar för den, eller någonting lika vansinnigt.

”Det var ett intensivt samtal du och din pappa hade på kaféet”, säger han.

Herregud. Hur länge tittade han? ”Det var min morbror. Han har en del att ta itu med.”

Han är tyst en stund och jag spänner mig, orolig för att han ska ställa en massa frågor, men han säger bara: ”Ska du åka någonstans över jullovet?”

Jag skrattar. I hans värld åker väl alla kompisarna iväg till sina stugor för att åka skidor, eller reser bort på någon dyr solsemester. ”Vi har bestämt oss för att semestra lokalt i år”, säger jag med min förställda rika flicka-röst. ”Skidorterna fullkomligt kryllar av fattiglappar.”

Han ser förvirrad ut först, men ler när han fattar att jag driver med honom. ”Jag har bjudit in några kompisar i helgen. Du borde komma.”

”Jag tror inte det.”

”Varför inte?”

”Vi umgås inte med samma sorts människor.”

”Jag gillar att du är annorlunda. Du är konstnär, eller hur?”

”Ja.”

”Jag såg dina teckningar i årsboken. Du är jätteduktig.”

”Tack.” Jag vet inte vad jag ska säga mer. Ansiktet hettar och jag vill säga något stroppigt, men kommer inte på något. Varför är han så snäll?

”Du kan ta med dig Delaney”, säger han. Delaney är förtjust i en av Jareds kompisar och skulle gärna gå på fest. Hon skulle bli jättesur om jag tackade nej till en inbjudan.

”Kanske”, säger jag. Hans ansikte spricker upp i ett leende och det liksom spänner åt över bröstet, som om någon kramar mig bakifrån och hela min kropp vill slappna av.

”Vi ses på fredag.” Han lutar sig närmare, med en stark doft av mint i andedräkten. Han måste ha tuggat tuggummi. Ett ögonblick undrar jag ifall han ville ha en fräsch andedräkt för min skull, och tanken är förvirrande och spännande och några saker till som jag inte riktigt kan tänka på just nu.

”Oroa dig inte”, säger han. ”Jag ska inte tala om för någon att du träffar din pappa. Jag vet att han har kommit ut från fängelset.”

Jag stirrar på honom och allt ljud i korridoren försvinner. Allt jag förnimmer är bultandet i bröstet. Hur visste han det? Har Delaney skvallrat? Jag känner mig så sårad att jag inte kan andas.

Hans min förändras och leendet försvinner när han förstår att han har klantat sig. ”Förlåt. Det syntes att ni var släkt och jag har sett hans foto på nätet, så jag visste vem han var.”

”Och nu tänker du tala om det för alla.” Jag är arg och upprörd, men också förvirrad. Hur kan han ha sett foton på pappa? Det skrevs en hel del om det för många år sedan, men jag har inte sett någonting i nyheterna om att han har släppts. Det kanske fanns någon artikel i Victoria.

”Jag visste det för flera månader sedan, men jag har aldrig sagt det till någon.”

”Varför googlade du på mig?”

”Jag gillar dig. Jag ville veta mer om dig.” Han rycker på axlarna och ler. Jag har sett alla hans leenden. Dem han ger sina vänner, eller läraren. Jag har aldrig sett det här. Det är blygt, men också hoppfullt och liksom rart, kanske till och med lite generat. Men det kan inte stämma.

”Jag vill inte att någon ska få veta något om honom.”

”Oroa dig inte. Du kan lita på mig.” Klockan ringer och han sneglar bortåt korridoren. ”Det är bäst att jag hämtar mina böcker. Vi ses på fredag, okej?” Han går sin väg.

KAPITEL ARTON

LINDSEY

DET ÄR HÖGLJUTT i hundstallet, en kakofoni av skall och gläfs medan jag sakta går längs betonggången och tittar på hundarna i deras boxar. Jag tycker inte om den här känslan, deras vädjande, desperata ögon, metallstängslen, lukten av urin. Jag vill ta med mig dem hem, allihop, men jag har bara råd med en. Jag har funderat på att skaffa hund i flera år men alltid oroat mig för maten och för veterinärräkningar. Nu förstår jag att jag bara var rädd för att något skulle gå fel, att Andrew på något sätt skulle ta den ifrån mig, trots att han satt bakom galler. Jag stannar framför en box med en schäferblandning med ett stort huvud, stora tassar och ett ännu större leende. Han har rödbrun päls och stråna längs ryggraden växer i motsatt riktning, som på en Rhodesian ridgeback. Runt de bruna ögonen, på nosen och längst ut på de hängande öronen är pälsen svart. Jag gör ett smackande ljud och han lägger huvudet på sned och sätter tassen mot gallret.

En i personalen har gett mig information om hunden i boxen bredvid – Buddy, en snäll, svart labbe som vickar på hela kroppen när svansen går och har ett gällt skall.

”Vad heter den här?” frågar jag henne.

”Det där är Angus.”

Jag ler åt namnet, som passar honom perfekt. Hans tidigare ägare måste ha haft skotskt påbrå, eller ett gott sinne för humor. ”Jag bor ensam med min dotter, och vi är ute efter en sällskapshund, men en som också kan skrämma iväg främlingar. Är han beskyddande?”

”Angus är en riktig raring och skulle antagligen bara slicka ihjäl en inbrottstjuv, men han har ett högt skall.” Som om han uppfattade utmaningen reser sig Angus upp mot ståltrådsstängslet och skäller tre gånger. Djupa, kraftiga skall som ekar mot betongen. Han blir nästan lika lång som jag och måste väga närmare femtio kilo.

”Varför har ägarna lämnat bort honom?”

”Det var en skilsmässa. Maken flyttade ner till Staterna och hustrun var tvungen att skaffa ett nytt jobb och hade inte tid med honom längre. Han är en bra familjehund. Älskar kvinnor.”

Jag lägger handflatan mot hans tass och han slickar på min hand. ”Kan jag ta ut honom på en promenad?”

Vi går omkring på stigarna i omgivningarna och han drar nästan armen ur led på mig, men jag känner mig tryggare bara av att ha det här stora djuret bredvid mig, känna hans bog stryka emot mitt lår. Jag försöker förmå mig att avstå, tänker på hur mycket hans mat kommer att kosta och på hur mycket han kommer att håra. Då och då vrider han på huvudet och tittar på mig med munnen öppen i ett leende och tungan hängande. Ett stycke bort får vi syn på en man som springer genom skogen och Angus stannar upp, med kroppen alert och svansen högt. Han tittar upp på mig. ”Det är bra, Angus”, säger jag. ”Duktig pojke.” Han slappnar av och vi fortsätter att gå. För första gången på flera dagar känner jag att jag också slappnar av. Tillbaka i hundstallet fyller jag i en ansökan, bekräftar att jag har tillstånd från min hyresvärd och en inhägnad trädgård. Jag trodde att det skulle ta ett par dagar att höra något, men de ringer från stallet redan samma kväll. Jag berättar den goda nyheten för Sophie.

”På riktigt? Vad är det för ras?” Ögonen lyser och det klickar till i mig av lättnad. Jag skulle göra vad som helst för att få se henne le igen.

”Jag vet inte riktigt. Det är en blandras. Kanske labrador eller rottweiler ihop med schäfer.” Jag visar henne några foton som jag tog med min telefon. ”Vi kan hämta honom i morgon.”

”Herregud, mamma. Han är en riktig best.”

”Jag vet. Nu har jag både Skönheten och Odjuret.”

Hon skrattar, men sedan bleknar leendet. ”Skaffar du honom som vakthund? Du har ordningskontraktet nu. Är du fortfarande rädd?” Det förvånade mig att Andrew hade accepterat villkoren så enkelt. Jag trodde aldrig att han frivilligt skulle skriva på något som höll honom borta från mig. Jag vill vara glad för det, men det har bara gett mig ännu mer att oroa mig för.

”Både som vakthund och för att jag behöver sällskap när du snart åker iväg till skolan.”

”Så du ersätter mig med ett stort, hårigt monster!”

”Han är nog renligare än vad du är.”

Hon låtsas slå till mig på armen. ”Men det är säkrast för dig att han inte sover i min säng.”

”Jag lovar inget.” Jag ler. ”Jag tror att jag ska låta honom vara i mitt rum. Han kan hjälpa mig att sova gott.”

Hon har scrollat igenom fotona på Angus i min telefon, men nu stannar hon upp med tankfull min. ”Tror du fortfarande att det var pappa som var inne i huset?”

Larmklockor börjar ringa i mitt huvud, plötsligt och gällt. Varför ifrågasätter hon det? Och när började hon kalla Andrew för ”pappa”? Kanske har hon alltid gjort det, kanske betyder det ingenting, men den här gången låter det liksom fordrande. Som om hon gör anspråk på honom.

”Det var helt klart han.”

”Men du glömmer saker ibland. Som var du har lagt dina nycklar, eller att du gav bort den där kartongen med böcker och sedan trodde att jag hade dem allihop.”

Mina nycklar. Jag stirrar på sidan av hennes ansikte. Minns hon att det var en av de saker som Andrew alltid tjatade på mig om? Nej. Hon skulle inte såra mig avsiktligt på det viset, men det skrämmer mig att hon hela tiden famlar efter en förklaring. Att hon fortfarande inte vill acceptera faktum.

”Det var han”, säger jag. ”Jag vet hur han fungerar.”

Hon möter min blick. ”Minns du ingenting bra med honom?”

Luften stockar sig i halsen. Jag lutar mig fram, tar tillbaka telefonen och bläddrar igenom bilderna på Angus medan jag försöker tänka ut hur jag ska svara. ”Jo”, säger jag. ”Men det uppväger inte alla hemskheter han utsatte mig för, och all smärta han vållade mig – och andra.”

”Det är snart årsdagen för olyckan.”

”Jag vet.”

”Tänker du någonsin på den där kvällen?”

”Vad menar du?”

”Om vi inte hade rymt skulle han inte ha kört bil. Det är som fjärilseffekten. Man ändrar på en liten sak och allting blir omkastat. Finns det någonting som du skulle ha gjort annorlunda?”

Jag kan se tablettburken så tydligt, den bruna plasten, känslan av de små blå tabletterna i min hand. De borde ha känts tyngre. De borde ha känts som all världens tyngd.

”Det är en omöjlig fråga.” Jag reser mig upp. ”Jag är verkligen trött. Jag går upp och tar ett bad.” Jag vet att hon tittar på mig när jag går därifrån och antagligen är förvånad över att jag avslutar samtalet så abrupt, men jag har alltför nära till tårarna och är alltför nära att berätta alltihop för henne.

Fjärilseffekten.

KAPITEL NITTON

SOPHIE

PÅ TORSDAGEN SLÄPPER Delaney av mig utanför Andrews nya hus i södra utkanten av stan. Han ska bjuda mig på middag. Han erbjöd sig att hämta mig på skolan, men jag var orolig för att någon av lärarna eller någon som känner mamma skulle se oss tillsammans. Plus att det skulle kännas för konstigt. Jag avskyr att ljuga för mamma (hon tror att jag är hos Delaney för att fira att jullovet börjar), men jag måste ge honom en chans. Hon kanske inte kan glömma vad han gjorde, men han gjorde aldrig mig illa, och ju mer jag tänker på saken, desto säkrare blir jag på att hon har fel om att han bröt sig in i vårt hus. Han berättade aldrig precis allting han hade gjort den veckan, men det behövde han inte – jag känner sanningen ända in i märgen. Det är som om det är något genetiskt. Om jag säger till mamma att det inte är Andrew, får hon veta att jag har pratat med honom igen. Hon är så säker på att det var han att hon inte ens överväger någon annan. Jag måste vara extra noga med att sätta på larmet.

Jag häver upp ryggsäcken högre på axeln medan jag går längs hans uppfart. Det är minusgrader och gårdagskvällens nysnö knarrar under fötterna. Huset är fint, mycket större än vårt, men ligger tätt intill grannarnas som om de står hopklämda axel mot axel. Trädgården på framsidan är pyntad med en snögubbe och några plastrenar med lampor. De ser lite vilsna ut, som om de inte hör hemma där och inte riktigt vet var de borde stå.

Det är bara några dagar till jul. Jag gick runt i köpcentret på lunchrasten i tisdags och ordnade de sista julklapparna till mamma, morbror Chris och hans flickvän, och till Delaney. Jag funderade på hur det skulle vara att handla något till pappa. Vad skulle jag ens ge honom? Jag vet alltid vad jag ska köpa till mamma. Jag vet vilken kaffesort hon köper, vilka böcker hon gillar, vilka färger hon passar bäst i (blått och lavendel), vilket skumbad och vilken lotion hon tycker bäst om (vad som helst från Lush), och vilka serier hon följer, som Outlander eller Downton Abbey. Men Andrew är ett totalt mysterium.

I går kväll satt jag och tryckte schablonmönster på presentpapper medan Angus låg och snarkade vid mina fötter, och jag funderade på hur det skulle kunna bli i framtiden ifall pappa bor kvar i närheten. Jag skrattar åt tanken att mamma skulle bjuda in honom på julmiddag – som om det någonsin skulle hända.

Angus vaknade och gäspade högljutt. Jag vickade med tårna mot hans mage. Det är kul att ha en hund i huset, även om han redan har tuggat sönder ett par av mina pennor och vill gå ut var tionde minut och skäller på allt och försöker stjäla mat från köksbänken. Han är gosig och ser alltid glad ut och buffar med huvudet mot min hand och lägger sig tvärs över mina ben. I natt turades han om att sova hos mig och mamma, som om han inte är riktigt säker på vem han tillhör eller var det är meningen att han ska vara, men det var hans första natt. Jag tror att han kommer på det.

När jag knackar på dörren öppnar Andrew med ett leende och ett överdrivet muntert: ”Kom in!”

Jag följer efter honom in, tar av mig stövlarna vid dörren och ställer dem bredvid hans arbetskängor. Jag tappar fattningen ett ögonblick när jag ser dem. Jag kommer ihåg att hans kängor alltid stod innanför dörren hemma, täckta med damm eller lera eller snö eller is, beroende på årstiden. Jag hade glömt det, glömt att jag brukade gå omkring med dem på mig inne i huset, och att det fick honom att skratta.

Jag sätter mig vid köksbordet, där jag kan se det mesta av våningsplanet. I telefon lät han riktigt entusiastisk, eftersom han hade haft tur och hittat det här huset med kort varsel och kunnat flytta in mitt i månaden. Allt händer så snabbt att det snurrar i huvudet när jag stannar upp och tänker efter. Sedan kommer jag ihåg att mamma och han gifte sig efter sex månader. Är det sådan pappa är? Tycker han om att fatta snabba beslut? Jag vet inte om det är bra eller dåligt.

Köket är stort, med moderna vitvaror och bänkskivor i granit, men han ser bekväm ut, som om det alltid har varit meningen att han ska vara i ett sådant här kök.

”Vill du ha något att dricka?” säger han och tittar i kylen.

”Kanske bara vatten, tack.”

Han ställer ett glas framför mig och går tillbaka till spisen. Jag tar en klunk och lägger märke till det geometriska frostade mönstret på sidan av glaset. Jag föreställer mig honom på varuhuset i färd med att fylla vagnen med det som fångar hans uppmärksamhet. Han har lagt en duk på köksbordet, men jag ser på benen, espressobrunt trä, att det måste vara dyrt. I vardagsrummet har han en chokladbrun skinnsoffa och ett soffbord i massiv ceder. Ingen konst än. Inga inramade foton eller något av det som gör en bostad till ett hem, men han har ett par stora gröna växter i ena hörnet, det ser ut som fikonträd. Runt det ena har han lindat en slinga vita julgransljus.

”Gillar du växter?” säger jag. Han vänder sig bort från spisen, där han står och rör i en tjock chiligryta. Det luktar kryddigt och sött.

”Jag fick dem av min hyresvärdinna. Jag tror att hon tyckte att min inredning var lite deprimerande.” Han ler sitt sneda leende. Han är nyduschad och nyrakad, håret är fortfarande lite vått, och ett par strån står upp där bak. Jeansen ser rena ut, han har stoppat in skjortan och har ett bälte. Jag märker att han har städet huset också – den gräddvita pläden på soffan ligger perfekt och allting är snyggt och prydligt framdukat, jag har fått en hopvikt tygservett bredvid min bordstablett, och kniv, gaffel och sked upplagda på servetten. Mitt på bordet har han ställt några små skålar med cheddarost, skivad salladslök, guacamole och en stor skål med tortillachips. Det får mig att tänka på den mexikanska middagen vi åt ihop med Marcus, och jag drabbas av ytterligare en våg av skuldkänslor.

Jag reser mig från bordet och går in i vardagsrummet, känner på växternas blad. Inget damm. Jorden är fuktig. Han har en platt-tv och en kromfärgad stereo som ser elegant och dyr ut med blå lysande lampor. Det dröjde flera år innan mamma kunde köpa en platt-tv och stereon hittade vi på Walmart – ett rabatterat visningsexemplar med märken och repor. Det ligger en hög med böcker på soffbordet. Jag tar upp en och bläddrar i den. Det är en thriller av Tom Clancy.

”Jag läste mycket i fängelset”, säger han från köket. Jag går tillbaka och sätter mig vid bordet och tar för mig av chipsen, som knastrar högt när jag biter i dem.

Han ser sig om över axeln med ett leende. ”De där är riktigt goda. Det är en ny smak – vitlök och svarta bönor. På min tid fanns det bara vanliga.”

”Känns det konstigt?” säger jag. ”Att gå till affärerna och se nya saker?”

Han nickar medan han tar en burk gräddfil ur kylen och ställer den mitt på bordet. ”Ja, men det känns också som om jag får leva om mitt liv, och det kan vara roligt ibland.” Han skedar upp chili i skålar och bär fram dem till bordet. ”Den är vegetarisk.”

Jag tittar upp på honom. ”Hur visste du att jag är vegetarian?”

”När vi fikade hade du en T-shirt på dig där det stod JAG ÄTER INTE MINA VÄNNER. Jag antog att du antingen bara gillade T-shirten eller att du var vegetarian.”

”Ja, förlåt.”

Han ryckte på axlarna. ”Det är inget att be om ursäkt för. Det är bra att ha övertygelser. Jag antar att du verkligen avskydde rostbiffsmörgåsen som jag gjorde till dig.” Han skrattar när han sätter sig mitt emot mig.

”Den var inte så illa.”

”Jag hoppas i alla fall att du ska gilla det här bättre. Hugg in.”

Jag tar en munfull. ”Mums. Det här är jättegott.” Den här gången ljuger jag inte. Chilin är söt och kryddig men inte för stark, och han har använt stora bitar grönsaker.

”Jag är glad att du gillar det”, säger han. ”Jag saknade grönsaker när jag satt inne. Maten de serverar där är usel. Jag skulle inte ens mata grisarna med den.”

Vi äter under tystnad en stund, sedan säger han: ”Ser du fram emot julen? När du var liten hade du svårt att sova i flera nätter.”

”Det är skönt att vara ledig från skolan en vecka.” Jag vill inte prata om mamma eller om våra traditioner, om hur det är nu när han är borta. ”Ska du göra något i jul?”

”Jag ska åka till Victoria och bo hos min sponsor. Första julen ute kan vara svår. Jag ska passa på att gå på några AA-möten medan jag är där.” Han tittar på mig. ”Det betyder så mycket att du kom hit i kväll. Jag hade tänkt skaffa gran, men jag hann inte.”

”Det gör inget. Växten är stämningsfull.”

Vi tar varsin sked till och blåser på den exakt samtidigt för att få chilin att svalna. Jag studerar hans ansikte.

”Liknar du din pappa eller din mamma?” säger jag.

”Mest min pappa, tror jag.” Han tar en handfull chips och smular sönder dem på sin chiliröra. ”Prova det här.” Jag märker att han vill byta samtalsämne, så vi pratar om vilka tv-program han har tittat på och vilka maträtter han mer har lärt sig att laga.

Efter middagen städar vi upp i köket. Jag diskar och han torkar. Jag tänker på hur det var när jag var liten, men jag minns inte att han någonsin tog hand om disken – han lämnade alltid sådant åt mamma.

”Det är verkligen fint att ha dig här”, säger han. ”Kvällarna kan bli långa. Jag är van vid att ha oväsen omkring mig. Jag måste sova med tv:n på nu.”

”Du kanske kan skaffa hund.”

”Jag ska fundera på det. Det kanske skulle vara trevligt med sällskapet.”

”Vi har adopterat en hund”, säger jag och lämnar över en tallrik till åt honom att torka. ”Han heter Angus.”

”Jaha? Vad är det för ras?”

”Vet inte.” Jag rycker på axlarna. ”Han är stor och hårig.”

”Det är toppen. Din mamma har alltid tyckt om hundar.”

Jag vill berätta mer, vill säga att Angus är riktigt beskyddande gentemot mamma, och att han följer efter henne inne i huset och sover hos henne på nätterna, men han kommer att förstå varför jag säger det och jag vill inte göra honom arg.

”Har det hänt något mer konstigt hos er?” säger han och sträcker på sig för att ställa in en tallrik i skåpet.

”Vad menar du?”

Han tar upp en ny. ”Som det där med att någon var inne i ert hus. Det är väl därför hon har skaffat hunden, eller hur? Hurdan är hennes pojkvän?” Hans frågor är så snabba, jag har inte tid att tänka efter.

”Det har varit lugnt. Greg är trevlig – han hjälpte henne att sätta in en hundlucka.”

Han slutar torka. ”En hundlucka? Varför i helvete skulle hon göra det?”

Jag rycker till, överraskad av hans tonfall, som om mamma är världens dummaste kvinna eller något.

”Hon var tvungen eftersom hon är borta långa stunder i taget och vi tänkte att det skulle gå bra eftersom ingen kan komma in den vägen ändå. I så fall kommer Angus att bita huvudet av dem. Han är riktigt stor.”

Axlarna sjunker, men det är mer som att han tvingar ner dem, påminner sig om att slappna av. ”Förlåt”, säger han. ”Jag blev en galen, beskyddande pappa där för ett ögonblick.”

”Ja. Lite grann.”

”Det låter som om din mamma har koll på läget. Jag är glad att hon har någon som kan hjälpa henne.” Han torkar några fler skålar. ”Litar du på den där Greg?”

”Han är supersnäll. Skulle göra vad som helst för henne. Nu till exempel jäktar han runt för att skaffa grejer till hennes julfest i morgon.” Han sneglar på mig och jag förstår att jag har sagt mycket mer än jag borde. Mamma skulle döda mig. ”Hon har bjudit in massor av människor. Massor.”

”Kul för henne.”

Han låter faktiskt nästan lättad. Jag måste ha missförstått anledningen till frågorna. Han ville bara se till att vi båda har det bra. Vi diskar det sista under tystnad.

När vi är klara säger han: ”Jag vet att du inte kan stanna så länge, men jag har en sak som jag vill ge dig. Gå och sätt dig i soffan en stund så hämtar jag det, okej?” Han går in i sitt sovrum och kommer ut med en inslagen låda. ”Jag är inte så bra på att slå in paket.”

Ansiktet känns varmt när jag tar av silverpapperet. Jag känner att han iakttar mig från andra änden av soffan. Jag oroar mig för att det ska vara något som jag inte tycker om och att jag inte kommer att kunna dölja det. När jag får bort den sista biten av papperet stirrar jag bara förvånat och sträcker ut ett finger för att röra vid den vackra trälådan. Den är ungefär tjugofem gånger tjugofem centimeter, luktar som färsk ceder och glänser av gyllenbrun bets.

”Har du gjort den här?” Rösten känns grötig och skrapig.

”En av grabbarna som jag jobbar med har en verkstad och verktyg som jag fick låna. Jag hade glömt vilken njutning det är att jobba med händerna. Jag tänkte att du kanske skulle vilja ha något att ha ditt konstnärsmaterial i.”

”Det här är jätteläckert”, säger jag. ”Det måste ha tagit dig flera dagar.” Han har gott om pengar. Han kunde ha köpt vad som helst, men han valde att göra något speciellt till mig.

”Jag har mycket fritid.”

”Tack så mycket. Jag älskar den.” Jag tittar på honom och ser att han är glad över min reaktion. ”Jag har inte med mig något till dig.”

”Nej.” Han skakar på huvudet. ”Det behövde du inte. Nästa år, kanske?”

”Jag vet inte. Du är fortfarande skyldig mig för de senaste tio åren. Jag menar, lådan är ju fin och så, men du får nog låta presenterna fortsätta att flyta in om du vill att jag verkligen ska gilla dig.” I samma stund som de uppkäftiga orden kommer över mina läppar ryggar jag tillbaka inombords. Kommer han att tycka att jag är oförskämd? Eller tro att jag tigger pengar?

”Wow”, säger han. ”Jag gav just min förlorade dotter en present från hjärtat och så inser jag att hon antagligen skulle ha blivit gladare för en Ipad.” Han ler för att visa att han retas med mig. ”När blev du en sådan glädjedödare?”

”När blev du rolig?”

”Det är en biverkning av att vara nykter.” Han ryckte på axlarna. ”När hela livet går åt helvete måste man börja skratta, annars slutar det med att man hänger sig i cellen med sängkläderna.” Han tar upp lite omslagspapper som har ramlat ner på golvet och slätar ut en kant om och om igen.

”Ville du dö?” frågar jag med dämpad röst.

Han nickar. ”Jag fattade inte hur jag skulle kunna klara tio år där inne, och jag hatade mig själv så länge för det jag gjorde mot dig och din mamma. För det jag gjorde mot henne …”

För ett ögonblick tror jag att han fortfarande pratar om mamma, men så förstår jag att han menar kvinnan han dödade. Han kan inte ens säga hennes namn.

”Du menar Elizabeth.”

Han tittar på mig. ”Ja. Elizabeth Sanders.” Han skakar på huvudet och plockar med papperet. ”Men jag kunde inte ge mig utan kamp. Jag måste bevisa att jag kunde förändras.”

”Jag tror att du har förändrats.”

Han möter min blick och ler. ”Jaså?”

Nu känner jag mig blyg, som om jag har erkänt för mycket, och ansiktet hettar. Jag vill säga något för att bryta stämningen, för att påminna honom om att jag fortfarande är arg och att han inte är förlåten än, men jag verkar inte kunna hitta tillbaka till de känslorna. Jag måste härifrån. Jag kastar en blick på min mobil. ”Delaney kommer och hämtar mig om ett par minuter. Jag borde gå ut och möta henne vid gatan.”

”Ska ni göra något kul i helgen?”

”Vi ska på fest i morgon.” Det är konstigt att jag kan vara så ärlig mot honom. Mamma tror att jag hänger med Delaney därför att det har kommit en julfilm som vi väldigt gärna vill se. Det gjorde henne ingenting att jag missar hennes fest, men hon skulle bli vansinnig om hon visste att jag struntar i den för att gå på en annan.

Han höjer på ögonbrynen. ”En fest? Kommer det att finnas alkohol?”

”Jag vet inte, kanske. Men Delaney kör inte om hon har druckit.” Jag inser vad jag har sagt i samma stund som jag har uttalat orden. Hur kunde jag vara så dum?

Han ler det där sneda leendet och säger: ”Ring mig om du behöver skjuts eller om det blir dåligt väder. Pickupen är bra i snön.”

”Okej. Tack.” När jag reser mig upp reser han sig också, och vi går mot dörren.

”Tack för att du kom”, säger han när jag tar på mig stövlarna.

”Tack för middagen.” Han ställer sig nära, och jag vet inte riktigt ifall han vill ge mig en kram, men jag känner mig inte redo så jag skjuter snabbt upp dörren och kliver ut.

”Sophie”, säger han. ”Får jag fråga en sak?”

Jag vänder mig om. ”Vadå?” Jag stålsätter mig, orolig för att han ska säga något om mamma.

”Jag skulle vilja köpa en bil åt dig.”

”Menar du allvar?”

”Du ska snart flytta iväg och plugga och du borde inte behöva cykla när det är dåligt väder eller tigga skjuts av dina vänner.” Jag gillar inte hans sätt att säga det, även om det skulle vara fantastiskt med en bil. Sedan tänker jag på mamma och hennes risiga gamla Mazda som hon har haft jättelänge.

”Jag vet inte … jag tycker om att cykla.”

”Jag vet att det är mycket, men efter allt som jag har gjort vill jag bara känna att jag bidrar till din framtid på något sätt.”

”Får jag fundera på det?” Jag önskar att Delaney kunde stanna utanför nu så att jag kunde skynda mig in i bilen. Det snöar igen och flingorna landar på mina ögonfransar. Jag blinkar bort dem.

Han nickar och stirrar upp mot himlen, ser flingorna falla. Sedan vänder han sig mot mig igen. ”God natt, tjejen.” Han vinkar hastigt och stänger dörren.

Delaney är så entusiastisk inför festen hos Jared att hon byter kläder tre gånger medan jag väntar på hennes säng, bläddrar igenom min telefon och försöker låta bli att vara nervös. Till sist bestämmer hon sig för tajta jeans och ljusblå jumper, som passar riktigt bra till hennes bruna hår och ljusa hy. Jag har på mig mina mönstrade favoritleggings – de med små fiskar på – och en randig lila tunika och grön scarf. Jag brukar inte vilja ha en massa smink, men i kväll tar jag lavendelblå ögonskugga och ett neutralt läppglans som passar ihop med mitt hår.

”Du är söt”, säger Delaney. ”Ser du fram emot att träffa Jared?” Jag har berättat för henne om vårt samtal, om att han sa att han gillade mig.

”Inte direkt. Jag går för din skull.”

Hon skrattar. ”Visst.” Jag känner att det hettar om kinderna, men jag vill inte börja gräla. Jag kan ändå inte riktigt förklara mina känslor. En del av mig ser fram emot det, men en annan är fortfarande misstänksam och undrar vad det här handlar om och varför han är så trevlig helt plötsligt.

När vi kommer fram till Jareds hus och Delaney har parkerat bilen sitter vi båda kvar och bara stirrar på det. ”Helvete”, säger jag. ”Det är enormt.” Jag har aldrig varit inne i ett sådant här hus och jag är verkligen nyfiken, men samtidigt har jag god lust att säga åt Delaney att ta oss härifrån, att vi inte hör hemma här. Delaney, som brukar vara ganska modig, gör inte heller någon ansats att kliva ur bilen. Vi stirrar på trippelgaraget, på fasadens jättelika cederstockar, på den cirkelformade uppfarten. Jag ser bara två bilar till och känner igen en av dem från skolan. Den tillhör Jareds kompis Brandon.

”Det är som Barbies drömhus”, säger Delaney, och så börjar vi skratta båda två.

”Nu gör vi det”, säger jag.

Jared öppnar ytterdörren med ett leende och bjuder in oss. Han verkar glad att se mig och rör vid min arm när han presenterar mig för sina vänner, som sitter i en stor hörnsoffa i skinn i vardagsrummet och tittar på film på en enorm platt-tv. Det är bara tre killar och ett par tjejer. Jag vet att en av tjejerna är ihop med Brandon. Delaney sätter sig i soffan bredvid Matthew, killen som hon gillar, och börjar genast prata med honom.

”Jag trodde att du skulle ha fest”, säger jag. Jared står så nära att jag känner doften av hans hud och schampo, av något rent, som havet. Jag sneglar på hans kläder: hans svarta tajta jeans har ett designermärke och jag är ganska säker på att den grå v-ringade tröjan är av kashmir.

”Det är en liten fest”, säger han med ett leende. ”Bara för vissa speciellt utvalda. Kom, så ska jag visa dig runt.” Han går före mig runt i huset och jag tappar räkningen på alla rummen. Han låter så nonchalant, nästan uttråkad, när han pekar ut saker, som om huset inte betyder särskilt mycket för honom. Det är fint, med mycket trä, stora fönster, flotta skinnmöbler, men det känns inte särskilt varmt eller vänligt. Det saknar personlighet. Han tittar på mitt ansikte ett par gånger och jag undrar om han kollar ifall jag verkar imponerad. Han är antagligen van vid att tjejer flippar ut när de går husesyn.

Vi stannar till i köket. ”Jag ska göra en drink åt dig”, säger han. Han rör sig som en bartender, slänger ner några isbitar i ett glas, häller på rom och sedan Cola. Tumringen klingar mot glaset. Håret är kammat rakt bakåt, som om han har använt gelé eller något, men luggen ramlar fram i ögonen och han drar hela tiden tillbaka den eller föser den bakom öronen.

”Huset är verkligen stort”, säger jag. ”Var är ditt rum?”

”Wow. Det var snabbt.”

Det bränner i ansiktet. ”Det var inte så jag menade.”

”Jag vet.” Han skrattar. ”Du gillar inte huset, va?”

Jag funderar på hur jag ska svara. Jag skulle kunna ljuga och säga att det är häftigt, men jag får känslan av att han inte vill att jag ska tycka om det, vilket är konstigt. ”Det är fint. Men det borde kunna kännas lite ödsligt.”

Våra blickar möts när han ger mig glaset. ”Ja. Ibland.”

Jag smuttar på rom och colan. Den är för stark, men jag försöker låta bli att grimasera.

”Vill du se filmen? Eller hänga här ute?” säger han.

”Vill inte du se den?”

”Jag kan titta när som helst. Jag pratar hellre med dig.”

Jag kastar en blick in i vardagsrummet. Delaney skrattar och ser ut att ha kul. Några av ungdomarna har ställt sina glas direkt på bordsskivan i trä, utan underlägg, och en påse chips spiller ut på mattan. Jag tänker på mamma, som måste städa upp alltihop.

”Vet dina föräldrar om att du har kompisar här?”

”Ja, de tycker att det är okej. Pappa jobbar på kontoret i kväll och mamma är bortrest över helgen ihop med några av sina vänner.”

”Dina kompisar skräpar ner.”

”Jag städar upp det.” Han ger mig en nyfiken blick. ”Bara för att vi har hembiträde betyder det inte att jag är en slusk.”

”Mamma föredrar att kallas städare.”

”Förlåt. Jag tänkte mig inte för.” Han ser generad ut nu och jag får dåligt samvete för att jag var snorkig.

”Det är ingen fara. Känsligt ämne, antar jag.”

”Jag tycker att det är riktigt schysst att din mamma har ett eget företag.”

”Hon jobbar hårt.”

”Hon är duktig. Mamma tycker väldigt mycket om henne.” Han säger det så ledigt, betygsätter min mamma, och jag vill säga ifrån men märker att han menar det som en komplimang. Jag tycker inte om att tänka på att mamma skurar deras golv och badrum. Jag undrar om hans föräldrar vet att han har bjudit in mig. Jag undrar hur det är att vara en lycklig familj? Med en mamma som får åka bort och tillbringa en helg tillsammans med sina vänner. Mamma får aldrig göra sådana saker.

”Hon hittade min haschgömma under sängen en dag och lämnade det på kudden. Jag måste hitta ett bättre gömställe.” Han skrattar och hans vita tänder glimtar till. En av dem är sned, och jag undrar varför han inte har haft tandställning. Jag hoppas att han aldrig skaffar det. Jag gillar att han inte är perfekt.

Han tittar på mitt ansikte. ”Gillar du inte gräs?”

”Det är väl okej.” Jag har faktiskt bara rökt det ett par gånger ihop med Delaney, vars storebror har en del. Jag tyckte om att vi fnittrade åt allting, men vi har så roligt ändå, utan det. Jag blir mer förvånad över att få höra det här om min mamma. ”Det var tur för dig att mamma inte skvallrade för dina föräldrar.”

Jared rycker på axlarna. ”Hon är cool, det märks.” Jag tänker fortfarande på det – Hur kan han veta något om min mamma? Pratar de med varandra? – när han lutar sig fram och tar ett rödbrunt hårstrå från min topp och håller upp det mot ljuset. ”Har du en pojkvän som jag inte känner till?”

”Ja, han heter Angus. Han väger typ sextio kilo, snarkar och äter massor.”

”Ni har skaffat hund. Häftigt.”

”Mamma vill ha honom som skydd.”

”Mot din pappa?”

Jag blänger på honom. ”Vad vet du om min pappa?”

”Ingenting, egentligen. Hon har bara berättat lite för min mamma, till exempel det här med stödgruppen.”

Jag hatar att mamma berättar saker om vårt liv. Hon borde inte gå omkring och säga privata saker till folk. Jag vet inte varför det stör mig så mycket att han vet att pappa var våldsam, men det får mig att skämmas. Som om jag också måste ha en hemsk sida eftersom pappa har det. Jareds pappa avgudar antagligen hans mamma och köper blommor till henne bara för att det är fredag, eller något.

”Hon skulle kanske ta med sig hunden när hon städar. Hon är i det stora huset längt bort på Wakesiah på torsdagar. Uppfarten är bra lång, och det ligger mitt ute i ingenstans.”

”Hur vet du det?”

”Mamma försökte få henne att byta dag en gång.” Det förklarar inte hur han vet det där om uppfarten, men det är inte så långt ifrån deras hus så han kanske känner de som bor där.

Jag tar en titt mot vardagsrummet igen. ”Jag borde se hur det går för Delaney.”

”Vänta lite. Jag vill visa dig en sak först.” Han kommer runt bänken, tar min fria hand och drar med mig genom korridoren. Jag följer med, njuter av känslan av våra hoplindade fingrar, av hans hand som är kall av att ha hållit i glaset. Han stannar framför en dörr.

”Det här är mitt rum.” Han knuffar upp dörren.

Vi går in och jag ser mig omkring, tar in alltsammans. Jag känner att han studerar mitt ansikte. ”Det är fint”, säger jag, och det är det, men som något man kan se i en tidning eller i Fifty Shades of Grey, med allt krom och svarta sängkläder, inte som ett riktigt sovrum.

”Mamma anlitade en inredare”, säger han. Hans arm stryker emot min och vi håller fortfarande varandra i handen. Jag vänder mig om och tittar på honom, ser i hans blick att han inte heller tycker om det här rummet.

”Var det detta du ville visa mig?”

”Nej, det är här borta.” Han leder mig fram till ett metallskrivbord i hörnet, släpper min hand så att han kan slå på datorn och nickar sedan åt mig att sätta mig medan han drar fram en pall åt sig. Vi är så nära varandra att jag kan förnimma hela hans längd bredvid mig, värmen från hans arm och ben. Jag sneglar på honom i ögonvrån. Han måste ha rakat sig i kväll, hans hud är så slät, och han har riktigt svarta ögonfransar, till och med svartare än håret. Jag gillar att hans överläpp är lite tjockare på ena sidan. Han öppnar en mapp på datorn, klickar på en bild och ett foto fyller skärmen. Det är ett fotografi av vår skola, men på ett sätt som jag aldrig har sett den förut. Det är taget från marken och uppåt, och fångar ett av hörnen och en del av ett fönster på ett intressant sätt.

”Det där är riktigt läckert”, säger jag.

Han bläddrar igenom fler foton av skolan, av träden framför gymnastiksalen, av några platser i stan, av kaféet, av en gammal kvinna i parken, och de är fascinerande allihop, som små glimtar av en annan värld. De får mig att förstå hur han ser på allting, vad han känner.

Han scrollar förbi en annan mapp och säger, ”De här är gamla”, som om han inte vill visa mig dem, men jag får syn på en albumbild av en kvinna med blont hår samlat i en knut uppe på huvudet, som mamma bär det när hon städar. ”Vänta, gå tillbaka”, säger jag.

Han scrollar tillbaka. ”Det här?”

”Ja. Är det min mamma?” Jag tittar närmare. Hon står vid ett stort fönster med silvergardiner, som ser ut som hans vardagsrum. Hon är bortvänd, så jag kan inte se hennes ansikte.

”Jag hade glömt det där”, säger han. ”Hon jobbade.”

”Varför fotograferade du henne?” Jag tittar på honom, förbryllad.

”Det gjorde jag inte. Hon kom i vägen.” Han pekar i skärmens ena hörn. ”Jag försökte fota hjorten som lekte på framsidan.” Nu ser jag hjorten i bakgrunden.

”Titta på de här.” Han bläddrar igenom fler foton av människor på en strand och av några som promenerar inne i centrum, och förklarar att han hittar på historier om var och en av dem. ”I det här fotot bestämde jag att den där killen har en chefsbefattning på Google och har tagit tjänstledigt för att kunna utveckla sin nya webbplats som han tänker sälja för miljarder dollar, och att han i hemlighet jobbar för staten. Den där kvinnan är bibliotekarie, men vill bli skådespelerska och skriver erotisk poesi på lediga stunder.”

Jag skrattar. ”Det är galet.”

”Det är intressantare än sanningen. De flesta människor är ganska trista.”

”Tycker du det?”

Han möter min blick. ”Inte alla.” Han tittar bort och bläddrar igenom några bilder till, men jag är inte uppmärksam. Jag tänker att han just gav mig en komplimang, även om jag inte är riktigt säker på vad han menar. Jag hör honom andas bredvid mig, sedan klickar han på ett annat foto. Det är jag. Jag stirrar, som bedövad, och försöker räkna ut när han tog bilden. Jag skrattar åt något – jag håller huvudet bakåt och munnen öppen, håret blåser över ögonen på mig så att man bara kan se delar av dem. Det är i svartvitt, men han har färgat mitt hår lila.

”Du har ett härligt leende”, säger han bredvid mig med låg röst. Mina kinder känns väldigt varma och jag vet att jag rodnar. Jag tar mitt glas och sväljer resten av innehållet i två klunkar.

Jag vänder mig om och tittar på honom. ”När tog du det här?”

”Det är ett tag sedan. Du var utomhus med Delaney. Skrämmer det dig?”

”Borde det det?”

”Du kanske tycker att det är skumt.” Han vänder blicken neråt och jag känner att han tittar på min mun. Jag vill gnida mig om läpparna, tänker att jag kanske har läppstift på tänderna eller något.

”Du stirrar”, säger jag.

”Jag försöker komma på ett sätt att kyssa dig.”

”Varför inte bara fråga?”

”Får jag kyssa dig?”

Jag nickar, men nu är jag osäker, tänker alla möjliga vansinniga saker, som att jag hoppas att min andedräkt är okej, och tänk om jag är värdelös på att kyssas – tänk om han är det – men så rör hans läppar vid mina och de är mjuka och varma och smakar som kryddig rom. Vi kommer in i det, pressar ihop munnarna, och både ansiktet och kroppen känns varm och tung, nästan sömnig, på ett riktigt skönt sätt. Någon vrider upp musiken i vardagsrummet och pulsen dunkar hårt i hela min kropp och jag inser att jag nog är lite full och undrar hur mycket rom han hällde i mitt glas, men bryr mig inte. Jag lägger armarna om hans axlar och han drar mig närmare så att jag nästan glider av stolen och över i hans knä. Hans ena hand är på min höft, under tunikan och den rör sig i långsamma cirklar och nu glider den upp över mina revben och tummen smeker mig under bröstet. Jag försöker dra mig bakåt, men nu glider hans hand över min bröstvårta, han masserar den genom behån, och det känns så skönt, men jag känner också ett hugg av rädsla. Det är för mycket, för fort.

”Vänta”, säger jag, men han kysser mig på halsen nu och hans andning låter snabb i mitt öra och hans hand gnider fortfarande min bröstvårta runt i cirklar och jag får en fladdrig känsla i magen. ”Hör du, sluta.” Den här gången tittar han upp, ser mig i ögonen. Hans ögon är mörka, pupillerna enorma.

”Vad är det?”

”Jag vill sluta.”

Han låter handen glida ner till min midja. ”Förlåt. Jag hörde dig inte över musiken.”

”Jag tror att jag drack för mycket. Jag mår inte så bra.”

”Fan också, menar du det? Jag hämtar vatten.” Han tar min hand och drar upp mig från stolen. Jag går efter honom genom korridoren, fortfarande hand i hand. Delaney är i köket och pratar och skrattar med hans kompis. Hon blinkar åt mig och jag försöker le tillbaka. Jared ger mig ett glas vatten och jag dricker alltihop, men nu bultar det i huvudet och det känns som om alla tittar på mig.

”Jag behöver låna toaletten”, säger jag till Jared.

Han ser på mig med bekymrad blick och leder mig till det största sovrummet. ”Använd det här, det är mer privat. Vill du att jag ska hämta Delaney?”

”Nej, tack. Jag kommer till köket sedan.” Jag stänger dörren.

Jag stänker kallt vatten i ansiktet och på nacken och tittar sedan i spegeln. Mina läppar är röda och svullna, kinderna är rosa där våra ansikten har gnidit emot varandra. Jag trycker handen mot magen och försöker känna det han kände, min varma hud, bulorna och formerna av de nedre revbenen. Jag känner till och med hjärtat slå. Jag lyfter handen högre, lägger den över mitt bröst, tänker på hans händer och lutar mig sedan fram och trycker pannan mot det kalla spegelglaset. Jag känner mig hög, tankarna svävar drömlikt omkring, som när jag är mitt uppe i att måla och kan känna hur färgerna går perfekt ihop.

Är det så här kärlek känns? Håller jag på att bli förälskad i Jared? Jag stirrar in i mina egna ögon och väntar på svaret.

KAPITEL TJUGO

LINDSEY

”KAN DU TA de här?” Jag lämnar över de båda sista faten med hors d’oeuvres till Greg. ”Mini-quiche på soffbordet, spanakopita på sidobordet.”

”Uppfattat.” Han går försiktigt ut från köket med de båda glasfaten i sina stora händer. Jag dubbelkollar att alla faten har burits ut och att ugnen är avstängd, sedan tar jag av mig förklädet och hänger upp det. Jag tittar mig i spegeln innanför groventrén och slätar till håret.

Två dagar före jul är kanske inte det bästa tillfället att ha personalfest, men det är inte direkt så att mina anställda sticker iväg till tropikerna på semester eller lämnar stan över helgerna. För ett par av dem misstänker jag att det här är det festligaste inslaget på hela julhelgen. Och de förtjänar att ha lite roligt. Gud vet att jag också gör det.

Marcus djupa röst mullrar inifrån vardagsrummet, följt av kvinnoskratt. Greg säger något om servetter och bjuder alla att ”hugga in”. Han låter som husets värd, och det irriterar mig ett ögonblick. Jag andas djupt och skakar av mig det. Han hjälper bara till.

Jag tittar på min mobil, försöker förmå den att hålla sig tyst. När det ringde första gången i eftermiddags antog jag att det var någon av mina gäster. Jag har bjudit in några av kvinnorna från stödgruppen förutom mina anställda, och flera av dem har dolt nummer. Men när jag svarade var det bara tyst. Det fortsatte så under hela dagen och slutade inte förrän Greg kom över. Han letade igenom hela tomten och försäkrade mig om att det inte låg någon och gömde sig i buskarna, men jag kan fortfarande inte skaka av mig obehagskänslan.

Sophie har åtminstone sluppit bekymra sig för telefonsamtalen. Hon har varit hos Delaney hela dagen och de ska gå ut och se en film och äta pizza i kväll. De kommer inte hem förrän sent.

När jag går in i vardagsrummet står Marcus och Greg vid bordet och pratar med varandra. Det är första gången de träffas och jag är glad över att de verkar ha något att prata om. Greg hade hoppats på att få träffa min bror, men jag sa att Chris bestämde sig för att stanna hemma eftersom de snart ska komma hit på julmiddag. Sanningen är den att jag mer eller mindre befallde Chris att stanna hemma. Han har ringt nästan varje dag för att höra hur det är, och jag vill inte att han vankar av och an genom huset, stirrar ut genom fönstret och gör alla, inklusive sin flickvän, nervösa. Han gick motvilligt med på det.

Jag hälsar på några av mina gäster, och sedan sticker jag min arm under Gregs. Han är så snygg i kväll i ett par jeans och en mjuk brun tröja som får hans ögon att likna varm choklad. Han sparar till ett bockskägg, och jag gillar den mörka skuggan på hans käke. Marcus ser också väldigt bra ut, men mer formell i kavaj med skjorta under.

”Vad pratar ni två om då?”

”Marcus berättar om sin bok”, säger Greg. ”Tycker du inte att alla de där efterforskningarna om död och sorg blir ganska deprimerande?”

Marcus ser häpen ut, som om han inte vet hur han ska svara. Jag får lust att ge Greg en spark. Vad är det för en fråga? Han har ju hört mig berätta om att Marcus har förlorat sin dotter.

”De är inte deprimerande”, säger jag. ”Den handlar om att människosjälen segrar. Om vilken återhämtningsförmåga vi har även efter fruktansvärda tragedier.”

Jag ler mot Marcus. ”Den är lysande.”

”Har du läst den?” Nu är det Greg som ser förvånad ut.

”Bara några kapitel, men tillräckligt för att veta att den är fantastisk. När den kommer ut kommer alla pratshower att vilja ha dig med, Marcus. Du får åka på turnéer i åratal.”

”Jag vet inte det, jag.” Han skrattar. ”Kanske några radiostationer, om jag har tur.”

”Det kunde bli kul. Jag ringer in och ställer alla möjliga frågor.”

”Jag kan riktigt höra det”, säger Marcus. ”Doktor Copeland, tog du droger när du skrev det här? Doktor Copeland, kan du signera ett exemplar till min katt? Hon är ditt största fan.”

”Sluta”, säger jag med ett skratt. ”Den kommer att bli en bästsäljare.”

”När jag är klar ska du få bli min första läsare och komma med synpunkter.” Han tittar på Greg. ”Lindsey är en utmärkt redaktör. Hon lägger inte fingrarna emellan.”

”Det är min tjej, det.”

Min tjej? Tekniskt sett är jag väl hans flickvän, men hans sätt att säga det gör det tydligt och klart att han vill att Marcus ska veta att vi är ihop. Ansiktet hettar och jag släpper taget om Gregs arm, tar ett bett på mitt kex och tittar mot bordet, som om jag planerar vad jag ska äta härnäst.

”Så du kör för UPS, eller hur?” säger Marcus. ”Du måste ha fullt upp så här års.”

”Japp, massor av paket.” De försjunker i tystnad.

Marcus torkar sig om munnen med sin servett, säger, ”Ursäkta mig ett ögonblick”, och går fram till några av kvinnorna från gruppen och sätter sig bredvid en av dem på sockeln till öppna spisen.

Greg tittar på mig. ”Quichen är god.”

Okej, så Marcus och Greg kommer inte att bli bästa kompisar. Det gör inget, men jag önskar att Greg hade ansträngt sig lite mer. Det är som om han aktivt undviker Marcus nu och lägger armen runt midjan på mig och viskar i mitt öra så snart Marcus reser sig för att ta mer mat eller kommer i närheten av mig. Jag får obehagliga minnesbilder av festerna jag gick på ihop med Andrew, hur de alltid blev till ett spel i vilket han måste visa alla att jag tillhörde honom. Ett par gånger har jag kommit på Marcus med att iaktta oss med ett underligt uttryck i ansiktet, till hälften roat och till hälften nyfiket. Under den senaste halvtimmen har jag pratat med Rachelle, en av mina anställda, och nonchalerat båda männen.

Greg sitter nu på en av stolarna och tittar på en hockeymatch på sin telefon. Marcus går ut i köket med sitt tomma glas. Jag förmodar att han tänker ta mer att dricka, men när han inte har kommit tillbaka efter några minuter ursäktar jag mig och går och ser efter. Han ligger på golvet och leker med Angus, som morrar och glatt kastar sig över sin leksak, ruskar den fram och tillbaka i sina starka käftar.

”Jag ser att du har skaffat dig en ny kompis”, säger jag.

”Han är rolig.”

”Han är en gigantisk plåga för sin omgivning, men jag är tokig i honom.” Jag kan inte fatta att Angus bara har bott hos oss i några dagar – det känns som om vi har haft honom jämt. Jag älskar att han sover vid mina fötter på nätterna, att han lägger huvudet på sned när han hör något underligt ljud, och att han lyfter på huvudet och morrar om han tycker att det är något som jag borde undersöka. Jag älskar att han blir så glad att se mig varje dag, och att han ser på mig med så stora, bedjande, bruna ögon att han lyckas få mig att ge honom ett smakprov av allt som jag äter. Jag kan inte ens låta bli att le åt hans stora tassar, som lämnar spår i minsta fläck av snö och lera.

”Är du okej?” säger jag.

”Ja, jag tänker bara på Katie. Det här var hennes favorithögtid. Hon brukade göra egna grejer och ge bort till alla, men hon var urusel på det.” Han skrattar. ”Jag har en kartong full med pynt med trasiga band och glitter som ramlar av. Ett år försökte hon göra ljus och lyckades kladda ner hela köksgolvet med klumpar av rött och grönt vax. Det tog timmar att skrapa upp alltihop.”

”Det låter som om hon var rolig.”

Han nickar, men leendet bleknar och han ser trött ut nu. ”Jag tror att jag ska åka”, säger han. ”Kan du säga hej då till alla från mig?”

”Självklart.” Jag följer honom ut och vinkar från ytterdörren, med dåligt samvete över att han åker hem till ett tomt hus. Sedan tänker jag på Andrew, på att Sophie sa att han verkade ensam, och ser mig omkring i den mörka skogen. Är han här nu och iakttar mig? Jag stänger bestämt dörren. Sedan går jag till badrummet och råkar kliva rakt in till Greg, som står vid tvättstället.

”Förlåt”, säger jag. ”Jag visste inte att du var här.” Sedan inser jag att han håller handen på medicinskåpet, som om han just har stängt det.

Han ler lite generat. ”Jag åt för mycket.” Han gnider sig över bröstet. ”Halsbränna.”

”Jag har Tums i köket.” Han väntar på mig i vardagsrummet och pratar med Rachelle medan jag hämtar ett glas vatten och några Tumstabletter, och sedan sätter vi oss på soffan framför brasan igen. Nu när jag slipper spänningarna mellan Marcus och Greg och inte är rädd för att telefonen ska börja ringa, har jag riktigt trevligt. Greg är också avslappnad och jag känner mig inte lika irriterad. Det är naturligt att vara lite svartsjuk, antar jag. Till sist börjar gästerna ge sig av, och en timme senare har alla gått hem. Greg hjälper mig att städa upp i köket. När vi är klara kysser han mig mot köksbänken och hans händer glider ner till min midja. ”Vill du att jag ska stanna?”

”Det skulle jag göra, men Delaney ska sova över och det skulle kunna bli lite genant.”

”Du vet att du och Sophie kan följa med mig till Vancouver. De vill så gärna träffa er.” Greg åker hem till sin familj över jul och kommer inte tillbaka förrän efter nyår. Vi har kommit överens om att inte köpa julklappar åt varandra, utan att ta en dag ledigt och åka skidor tillsammans när han kommer hem.

”Kanske nästa år.”

”Blir det ett nästa år?”

Jag gömmer ansiktet i hans tröja, osäker på mitt svar. Den varma, mysiga känslan som vinet tidigare gav mig verkar ha försvunnit och kvar finns bara en spänd, fångad känsla.

”Det är komplicerat just nu”, säger jag. ”Jag har svårt att tänka så långt framåt.”

”Du menar på grund av Andrew?”

”Jag vet inte vad som kommer att hända. Vi kanske måste flytta.” Jag har inte sett Andrew sedan han accepterade ordningskontraktet, men telefonsamtalen oroar mig. Det är som om han visste att jag skulle ha fest i kväll och ville psyka mig.

”Jag undrade just om du gjorde dig redo att sticka.” Jag känner att han drar in luft, bröstkorgen lyfts under min kind. ”Lova att du inte lämnar stan utan att berätta det för mig, okej?”

Jag tvekar. Är det ett löfte jag kan ge? Tänk om jag måste ge mig iväg i all hast? Jag vill inte gå in på några detaljer nu och dra igång några diskussioner. Det är bättre att bara gå med på det och lugna honom.

”Okej.” Jag vänder upp ansiktet och tittar på honom. ”Ses vi när du kommer hem?”

”Jag lagar middag hemma hos mig.”

”Det låter toppen.”

Han lutar sig närmare och viskar i mitt öra. ”Men jag vill vakna bredvid dig. Du får inte smyga iväg med någon dålig ursäkt.” Han använder ett retfullt tonfall, men jag vet att han menar allvar, och jag får dåligt samvete för hur jag har fått honom att känna de senaste månaderna, för att jag alltid håller honom på armlängds avstånd. Jag tänker på Marcus, som åker hem ensam. Jag vill inte vara sådan. Jag vill ha ett förhållande – ett riktigt förhållande.

”Jag tar med mig tandborsten.”

Det kommer att vara kaos på köpcentret i dag, med alla som gör sina sista minuten-inköp inför julhelgen, men jag behöver ändå ett par saker till åt Sophie. Hon skickade ett sms i går om att hon skulle sova över hos Delaney eftersom väglaget var så dåligt. Jag är glad över att hon gör kloka val. Jag går upp tidigt och skrapar snö och is från vindrutan medan jag väntar på att bilen ska bli varm. Skrapan stöter emot något på vindrutan. Med handen borstar jag bort den sista snön. Det sitter ett inslaget paket på vindrutetorkaren. Greg måste ha lämnat en överraskning åt mig. Med ett leende drar jag av mig handskarna, knyter omsorgsfullt upp det röda bandet och öppnar kartongen. Det är en cd-skiva. Jag vänder på den och tittar på etiketten på baksidan och drar efter andan när jag känner igen låtarna. Alla spelades på mitt bröllop. En av dem hade vi som vår bröllopsdans: ”Islands in the Stream” med Dolly Parton och Kenny Rogers.

Jag snurrar runt och spanar in bland träden, längs uppfarten. ”Var är du, din jävel?” Rösten skär i mina öron. Angus skäller inne i huset. ”Var i helvete är du?”

Jag står stilla, utmanar honom att kliva fram, men ingenting rör sig. Skogen är tyst. Angus skulle ha skällt om det hade stannat någon bil utanför i går kväll. Andrew måste ha parkerat ute vid vägen och smugit sig in så långsamt att vi inte hörde hans steg. Jag tittar efter spår, men det har snöat för mycket i natt. Jag kliver in i bilen, drar av mig handskarna med tänderna och ringer till inspektör Parker.

”Det är Lindsey. Andrew har varit hemma hos mig. Han lämnade en cd. Den satt fast på vindrutan på min bil!” Min andedräkt bildar moln och hela kroppen skakar. Jag vrider upp värmen. Jag ser mig omkring och väntar mig att Andrew ska göra ett utfall mot min bil och köra näven genom rutan.

”Hotade han dig?”

”Jag såg honom aldrig, men cd:n är full med kärlekssånger som han brukade spela för mig.”

”Känner du igen handstilen?”

”Titlarna är maskinskrivna. Han måste ha gjort det på datorn.”

”Okej, lägg den i en plastpåse tillsammans med kartongen och ta in alltihop till stationen.”

Jag blundar och drar skakigt efter andan. ”Jag hatar det här. Jag hatar det verkligen.”

”Jag vet.” Hennes röst är snäll, med ett behärskat lugn. Jag tänker mig att hon är bra att ha i krissituationer. ”Jag tar en sväng runt ditt hus och ser till att allt är som det ska.”

”Tack.” Isen smälter i en cirkel på rutan. Jag kan se skogen, huset. ”Jag sa ju att ordningskontraktet inte skulle fungera. Han kommer aldrig att lämna mig i fred.”

”Om han har lämnat fingeravtryck på fodralet kan vi gripa honom.”

”Han är inte dum. Han vet exakt hur långt han kan gå.”

”Jag har kvar hans mobilnummer sedan sist. Jag ringer till honom och ser till att han fattar att han måste låta dig vara i fred.” Hon låter självsäker, till och med lite arg, och det gör mig bättre till mods. ”Han behöver bli påmind om vad som kommer att hända ifall han bryter mot några av villkoren i kontraktet.”

”Han är inte rädd. Det är det som är problemet. Han tror att han är oövervinnerlig.”

”Jaha, men han balanserar på en väldigt tunn lina – och det kommer han snart att bli varse.”

”Tröttnar du inte på det? På att hela systemet kontrolleras av män. Varför måste vi följa lagen när folk som Andrew får göra precis som de vill?”

”Du kan tro att jag ofta har önskat att jag kunde ta saken i egna händer. Jag vet vad du går igenom.” Hon pausar, och jag undrar ifall hon tänker avslöja något personligt, men så säger hon: ”Jag måste bara tro på att jag gör skillnad.”

Jag släpper ut luften i en suck. Det här är inte hennes fel. Hon försöker hjälpa till.

”Jag är trött på att bara prata om det”, säger jag.

”Vad betyder det?” Jag hör oro i hennes röst och inser hur det lät.

”Det betyder att jag måste åka och jobba. Tack för att du lyssnade.” Jag avslutar samtalet.

Min bror och Maddie kommer på julafton och vi frossar i kalkon med alla tillbehör och gör slut på en hel pumpapaj. Sedan spelar vi lite brädspel och några kortrundor, tills Sophie och Maddie klagar över kalkonbaksmälla och stapplar i säng. Chris och jag sitter uppe framför brasan och pratar, som när vi var barn. Jag berättar för honom om cd:n.

”Det här håller på att spåra ur.” Han håller om ölen som om han tänker kasta den på något. ”Jag borde ha satt en kula i huvudet på honom direkt när du berättade att han gjorde dig illa.”

”Herregud. Säg inte så.”

Chris tittar ner på sin flaska. ”Förlåt.” Men det är något i hans sätt att säga det som inte låter särskilt beklagande. Jag känner min bror, vet att lojaliteten ibland förblindar förnuftet.

”Hördu, du går väl inte och gör något dumt, eller hur? Du ska ju snart få barn själv.” Jag ruskar hans arm. ”Du måste finnas här för hennes skull.”

Han möter min blick. ”Jag vet. Jag ska ingenstans.”

”Lovar du det?” Jag håller fram handen och viftar med lillfingret.

”Jag lovar.” Han krokar ihop sitt finger med mitt.

Nästa morgon lagar Sophie och jag frukost till alla – våfflor med mycket vispgrädde och jordgubbar – sedan öppnar vi julklapparna. Sophie skämmer bort mig med badprodukter, en underbar ny gräddvit pläd och en blekblå basker med matchande halsduk. Hon har också ritat en rolig teckning av hur Angus drar mig fram längs gatan. När hon öppnar mina julklappar till henne, konstnärsmaterial, ett iTunes-presentkort och en läderportfölj med hennes namn ingraverat, att förvara teckningar i, tjuter hon till av glädje och kramar mig hårt. ”Du är bäst!”

Chris och Maddie älskar lapptäcket som Sophie och jag har gjort till deras barn, och alla de gulliga leksakerna som vi inte kunde låta bli att köpa. De kostade på oss en ny lattemaskin, som vi genast tog i bruk. Alldeles för snart måste de åka för att hinna med färjan. Jag vill inte erkänna det för Chris, eller inför Sophie, men det har känts tryggare att ha min bror i huset. Jag kramar honom hårt i dörren och han säger: ”Om du behöver mig kastar jag mig på nästa färja.”

När de har gått tar jag på mig baskern och halsduken som jag fick av Sophie och så tar vi ut Angus på en vinterpromenad. Resten av dagen ägnar vi åt att titta på film och äta upp allt julgodis från julstrumporna. Sophie verkar distraherad, försjunker i tystnad, tittar konstant på mobilen. När jag frågar vem hon messar med säger hon Delaney, men hon möter inte min blick utan stoppar ner mobilen i fickan. Jag har inte berättat för henne om julklappen som hennes pappa lämnade på min bil. Jag ska göra det så småningom, men jag vill inte förstöra julen för henne. Jag undrar hela tiden när Andrew lämnade cd:n. Sov jag? Gick jag omkring i huset i morgonrock? Kysste jag Greg? Hur länge var han utanför?

På annandagens morgon går Sophie upp tidigt, medan jag fortfarande ligger kvar i sängen, för att åka och shoppa tillsammans med Delaney. Jag blev sårad i går kväll när hon berättade för mig om sina planer – vi brukar alltid åka skridskor på annandagen – men jag behöll mina tankar för mig själv. Jag vaknar när jag hör ytterdörren stängas och Delaneys bil köra iväg. Jag ligger kvar i sängen en stund till och stirrar upp i taket, tills Angus gnäller om att han vill gå ut. Medan jag dricker morgonkaffet bläddrar jag igenom några annonsblad i tidningen och funderar på ifall jag borde kontrollera ifall Sophie verkligen åkte till köpcentret. Hon gillar inte att shoppa ens i bästa fall, och i dag kommer det att vara packat med folk. Träffar hon Andrew igen?

Jag klär på mig och åker ner till köpcentret för att se mig omkring, intalar mig att det inte skadar att ta en titt. Om jag stöter på Sophie är det jättebra. Om inte, får jag bara tro på hennes ord.

Efter två timmar har jag tittat i alla Sophies favoritbutiker utan att hitta henne. Till slut får jag se ett välbekant lila hår i andra änden av restaurangtorget.

Jag är några meter bort när jag märker att det står en pojke bredvid henne, att de har huvudena tätt ihop och att han håller handen mot hennes korsrygg. Jag stelnar till, överrumplad. Pojken lyfter på huvudet och tittar åt mitt håll. Jared McDowell. När har de börjat träffas?

Jared möter min blick, ger Sophie en liten knuff och säger något. Hon vänder sig om och får se att jag tittar. Hon rodnar och flyttar sig ett par steg bort från Jared.

Jag går närmare. ”Hur går det med shoppingen?”

”Varför är du här?”

Hennes tvära tonfall smärtar. Hon brukar aldrig vara så här ohyfsad, men jag vill inte säga något inför Jared. ”Jag shoppar”, säger jag. ”Gap har några bra erbjudanden.”

”Hej, Lindsey”, säger Jared. Det är inte konstigt för honom att kalla mig för Lindsey – det är vad han säger när jag städar hemma hos honom – men det känns konstigt att han gör det inför min dotter. Hon kastar en blick på honom, som om hon häpnar över att han är så personlig.

”Har du haft det bra i jul?” frågar jag.

”Jättebra. Du då?”

”Underbart, tack.” Vi står i besvärad tystnad. ”Var är Delaney?” säger jag.

”Hon väljer skor”, säger Sophie. ”Vi ska gå och leta reda på henne.” Jag inser att min dotter vill bli av med mig och känner ännu ett styng av smärta.

”Ha så kul. Vi ses hemma.” Jag vänder mig om och känner sedan hennes hand mot baksidan av min arm. Jag ser mig om över axeln.

”Jag lagar middag i kväll, okej?” säger hon.

”Det låter toppen.” Jag vet att det är hennes sätt att säga förlåt, och jag kan se de motstridiga känslorna i hennes ansikte och förstår att hon inte vet varför hon är generad eller hur hon ska hantera det. Jag tvingar mig att se munter ut. ”Det var trevligt att se dig igen, Jared.”

”Detsamma, Lindsey”, säger han.

När jag går min väg får jag plötsligt en känsla av att han använde mitt förnamn med flit den här gången – som om han försöker göra mig besvärad, men jag fattar inte varför.

När Sophie kommer hem på kvällen sitter jag i mitt sovrum och sköter lite bokföring på datorn medan Angus vräker sig på sängen. Jag hör på hennes steg att hon kommer in i rummet och jag hör madrassen fjädra när hon sätter sig på den och att Angus svans dunsar mot täcket.

”Okej. Jag är redo”, säger hon.

Jag snurrar runt. ”Redo för vadå?” Hon ligger utsträckt på sängen bredvid Angus, som rullar över på rygg medan hon kliar honom på magen.

”För tredje gradens förhör.”

”Och varför skulle jag utsätta dig för det?”

”Därför att jag var med Jared och för att jag inte har sagt något om att vi skulle hänga.”

”Hänga eller dejta?”

Hon rycker på axlarna och begraver ansiktet mot Angus hals. Han gnyr och tassar på henne för att hon ska fortsätta att klia honom på magen. ”Jag vet inte vad vi gör. Han säger att han tycker om mig.”

”Tycker du om honom?”

”Ja, jag antar det. Han är inte som jag trodde.”

”Varför har du inte sagt något?”

”Det har hänt alldeles nyss och jag visste inte vad du skulle tycka om det. Du vet, eftersom du jobbar åt dem.” Hennes min är intetsägande, men jag vet att hon vill ha mitt godkännande. Jag minns hur mycket det betydde för mig att mina föräldrar gillade Andrew.

Jag väljer mina ord med omsorg. ”Han verkar trevlig, men jag känner honom inte särskilt väl.” Han är alltid artig och vänlig när jag städar deras hus, men det är något hos honom som alltid har slagit mig som lite för … ivrigt. Jag vet inte om han bara känner sig ensam – jag får en känsla av att hans föräldrar reser mycket – men det är nog inte så många tonåringar som vill kallprata med sina städerskor, och ändå kommer han ofta in i rummet och frågar mig saker eller pratar med mig om vädret eller vad som helst.

”Det måste ta lång tid att städa deras hus”, säger Sophie.

”Har du varit där?” Jag känner ännu ett nervöst fladder i magen. Sophie har varit ute med pojkar några gånger, och vi har pratat om sex, men jag har aldrig oroat mig eftersom hon aldrig har verkat vara intresserad på allvar av någon förut. Jag har ju insett att jag måste hantera sådant en vacker dag, men jag hoppades att det skulle dröja tills hon hade flyttat iväg till universitetet.

”Delaney och jag var där ihop med några kompisar. Visste du att han fotograferar?”

Jag tänker tillbaka på de senaste veckorna och undrar när hon var hemma hos honom. Hon börjar ha så många hemligheter. ”Gör han? Vad fotograferar han för något?”

”Bara landskap, hav, berg.” Hon rodnar och jag vet att det är något mer än så, men jag kan inte pressa henne, inte utan att hon sluter sig helt. Jared slår mig inte som någon som skulle vara intresserad av att fotografera lugna havsmotiv. Hans sovrum har alltid påmint mig om en ungkarlslya i storstan med svarta gardiner och kromat skrivbord och nattduksbord. Jag vet inga andra tonårspojkar som samlar på abstrakta svartvita canvasmålningar.

Sophie tittar allvarligt på mig. ”Varför gick du egentligen till köpcentret?”

”Jag hade en känsla av att du dolde något, och jag var orolig för dig.”

Hon vände sig om för att klia Angus igen så att jag inte kunde se hennes ansikte. ”Jaha, nu vet du i alla fall.” Hon låter inte irriterad eller defensiv eller någonting av det jag förväntade mig, vilket får mig att tro att hon döljer någonting annat.

”Jag ville inte säga det här före julhelgen”, säger jag, ”men på morgonen efter min fest hittade jag ett paket på vindrutan på min bil. Det var en cd från din pappa.”

Hon rullar runt och sätter sig käpprakt upp. ”Hur vet du att den var från honom?”

”Den innehöll låtar som han valde ut till vår bröllopsfest. Jag har lämnat in den på polisstationen.” Inspektör Parker hade inte sett något när hon gick runt huset – inga tecken på att någon hade försökt bryta sig in, inga fotspår i snön – bara ”en stor hårig best som försökte slita mig i stycken genom fönsterrutan”. Jag förklarade Angus närvaro och hon tyckte att en hund var en utmärkt idé.

Sophie gapar och har spärrat upp ögonen. Hon trycker handen mot hjärtat ett ögonblick, som om det slår för snabbt, sedan möter hon min blick och drar snabbt bort handen, men det är för sent.

”Du har träffat honom igen”, säger jag.

”Nej.” Hon vänder sig mot Angus och stryker honom över ryggen. Han makar sig närmare och tassar henne på benet.

”Snälla, ljug inte för mig.”

”Du sa att du skulle sparka ut mig.”

”Jag sa så för att jag var rädd efter det att han hade brutit sig in i vårt hus. Jag försökte skydda dig. Jag tänker inte sparka ut dig, men jag behöver veta ifall du har pratat med honom.”

”Han bröt sig inte in. Han var i Victoria och packade sina grejer.”

”Han kommer inte att erkänna det.”

”Men han gick med på ordningskontraktet. Varför skulle han riskera att åka i fängelse igen?”

”Folk som han tänker inte på konsekvenserna. De agerar i stunden. Jag ringde aldrig till polisen om honom under alla åren som vi var gifta, så han kanske inte tror att jag tänker göra det nu heller.”

Jag kan se hur sanningen får fäste och följs av besvikelse. Hon sjunker ihop. ”Jag trodde verkligen att han hade förändrats, mamma. Han sa att han skulle hålla sig borta från dig.”

”Han kan inte hejda sig. Han kommer att fortsätta att försöka hitta sätt att komma åt mig.”

Hon ser så ledsen ut och hennes gröna ögon blänker som vattenpölar. ”Han gjorde en jättefin trälåda åt mig.” Jag rycker till när jag minns smyckeskrinet i trä som han gjorde till mig en jul. Nu spelar han samma spel med min dotter. Men jag kan inte säga det till henne, jag kan inte såra henne mer.

”Det är fortfarande en fin låda.”

”Jag ska inte träffa honom någon mer gång.” Hennes röst bryts och jag hatar att hon behöver göra det här valet.

”Vi kan prata om det när du är äldre”, säger jag mjukt. ”När han har varit ute längre.”

”Han ljög för mig”, säger hon när hon reser sig. ”Jag tänker inte ge honom någon mer chans.”

”Om han kommer fram till dig igen behöver du vara försiktig med vad du säger till honom. Han kommer inte …”

”Mamma, jag kan hantera det.”

Hennes mobil kvittrar i fickan på henne och hon tittar på displayen. ”Det är Jared.” Hon tittar upp på mig. ”Jag går till mitt rum, okej?”

Hon går ut med hängande axlar och armarna runt kroppen. Angus hoppar ner från sängen med en duns, tittar förebrående på mig och travar efter henne. Hon lät mig inte avsluta min varning. Rädslan griper tag om halsen på mig, tjock och slemmig. Det enda som Andrew hatar mer än att förlora kontrollen är att bli konfronterad. När Sophie var liten beundrade hon honom så mycket att han sa: ”Hon får mig att känna att jag kan göra vad som helst, att jag är en superhjälte.” Jag vet inte vad han kommer att göra när han inser att han har förlorat henne för alltid.

KAPITEL TJUGOETT

SOPHIE

JAG SITTER PÅ sängen med mobilen i handen, ryggen mot sänggaveln och täcket runt mig. Jag borde gå upp och duscha, äta lite frukost, men tanken på mat får magen att krampa och vända sig. Jag stoppar in fötterna under Angus, som ligger vid fotänden av sängen, och gnider mina kalla tår mot hans mage. Han knorrar och vänder på sig men flyttar sig inte därifrån. Jag tittar på sms:et från Andrew igen. Hur har du haft det i jul? Vill du hälsa på i veckan?

Han sms:ade på juldagen och önskade mig god jul, och jag svarade, men det var innan jag visste något om julklappen han hade lämnat till mamma. Jag hade hoppats att jag skulle få mer tid att fundera över vad jag skulle säga till honom, men så skickade han det här meddelandet i går. Jag har fortfarande inte svarat. Jag vet inte hur jag ska berätta att jag inte vill träffa honom mer.

Jag scrollar igenom mina andra meddelanden, läser om dem från Jared. Vi har messat nonstop sedan hans fest. När jag träffade honom på köpcentret på annandagen höll han min hand och gav mig en kyss, som om vi är ihop. Först blev jag generad, men så bestämde jag mig för att jag tyckte om det. De flesta killar låter en undra och spelar en massa spel, men han är inte sådan.

Vad gör du? messar jag till honom.

Redigerar foton. Du?

Måste messa pappa. Han kommer bli förbannad.

Ring honom i stället.

Tänk om han flippar ut?

Större delen av morgonen hade jag ägnat åt att önska att jag kunde strunta i Andrew och låtsas att de senaste månaderna aldrig hade hänt. Då kunde jag fortsätta som förut – när jag inte hade någon pappa, vilket inte var jättebra men ändå okej. Jag hade mamma. Och då behövde jag inte oroa mig för att pappa skulle göra henne illa om jag sa minsta lilla fel grej.

Prata bara med honom, skriver Jared. Han kanske har en bra anledning.

Den tanken skrämmer mig mest. Tänk om han får mig att tro på honom igen? Nej. Det här kan han inte förklara bort – han lämnade en julklapp åt henne. På hennes bilruta. Som om de fortfarande går i skolan! Om jag messar till honom eller försöker strunta i honom kommer han antagligen att ringa mig ändå, och då blir det ännu värre.

Okej, jag gör det.

Lycka till!

Det går fram många signaler till Andrews telefon och jag är på väg att avsluta samtalet när han äntligen svarar. ”Hallå?” Hans röst är ett rop och jag hör larm i bakgrunden, som från hammare och sågar och maskiner. Han måste vara på jobbet. Jag glömde att det redan är tisdag.

”Det är Sophie.”

”Hej, tjejen, jag ska bara hoppa in i bilen.” Jag hör dämpat knaster, som om han går på grus, och sedan det metalliska ljudet av en dörr som slår igen. ”Det var bättre”, säger han. ”Vad är det som händer? Är du okej?” Oron i hans röst förvånar mig och jag fegar nästan ur, men så tänker jag att om jag verkligen var viktig för honom skulle han inte ha sabbat alltihop.

”Varför lämnade du den där julklappen till mamma?”

Tystnad, sedan en tung suck. ”Jag hoppades att den skulle bli begravd i snön.”

Jag väntade mig inte att han skulle erkänna något och vet först inte vad jag ska säga. ”Jag sa ju åt dig att hålla dig borta från henne, men du lyssnade inte. Jag vill inte träffa dig mer.”

”Hallå där, sakta i backarna, ta och lyssna på mig ett ögonblick.” Hans röst är bestämd, ett fast grepp som håller mig på plats. ”Du hade varit hemma hos mig och det fick mig att börja tänka på hur livet kunde ha sett ut ifall din mamma och jag hade hållit ihop. Sedan hittade jag den där cd:n och det påminde mig om hur bra vi hade haft det. Jag antar att jag tänkte att kanske, om jag gav den till henne …”

Hittade han den? Kunde det stämma? Han kan faktiskt ha haft den sedan gammalt. Det är lite mindre kusligt än om han gjort en ny. ”Trodde du att hon skulle vilja bli ihop med dig igen?”

”Det var dumt, okej? Jag ångrade det nästa dag, men då var det för sent.”

”Om jag berättar för polisen att du har erkänt att det var du kommer de att gripa dig.”

”Du måste göra det du tycker är rätt. Jag ville bara vara ärlig mot dig.”

Jag hatar det här, hatar omöjliga val. Jag vill inte att han ska hamna i fängelse. Jag vill inte vara den som skickar honom dit. Jag måste tänka.

”Hur visste du var vi bodde?” säger jag.

”Jag följde efter dig hem från skolan.” Jag är tyst, med en ruvande känsla av skräck som snabbt närmar sig bakifrån. Mamma hade rätt hela tiden, och jag struntade i henne. Jag ledde honom raka vägen till henne.

”Jag vet hur det låter”, säger Andrew. ”Men jag ville bara försäkra mig om att du har det bra. Jag ville se var du bor och jag visste att du inte kunde visa mig det.”

Jag vill inte att han ska säga sådana saker, jag vill inte att han ska säga saker som en pappa skulle säga, fast förvanskat till ett enda virrvarr. ”Vi hade en överenskommelse.”

”Fan”, säger han. ”Min chef behöver mig. Kom över i helgen, okej? Då kan vi prata.”

”Nej. Mamma har rätt. Du kan inte hejda dig.”

”Är det vad hon har sagt till dig?” Han låter inte ångerfull längre. Rösten är kärv och elak, som en jag aldrig har hört förut, även om jag kanske tror att jag har det.

”Det här rör bara dig och mig”, säger jag ”Det är mitt beslut.”

”Jag jobbar resten av veckan”, säger han, ”men jag är ledig hela dagen på lördag – nyårsafton. Jag ser till att hålla mig hemma. Kom när du vill. Jag ska förklara.” Hans tonfall har förändrats igen. Nu är han en kompis som sätter sig vid bordet för att prata och dricka kaffe.

”Du kan inte bortförklara det här!”

”Jag har älskat henne så länge, Sophie. Du är ung och förstår kanske inte, men sann kärlek, som den jag känner för din mamma, den är allting. Den fyller huvudet och kroppen, och det går inte att andas utan att tänka på den personen. Jag vet inte hur jag ska gå vidare än, men jag vet att jag måste göra det, okej? Jag vet att jag måste låta henne gå.” Hans röst låter tjock och skrovlig, som om han gråter.

”Pappa …”

”Kom bara hem till mig”, säger han. ”Jag ska ställa allt till rätta.” Han avslutar samtalet. Jag lägger ner mobilen på sängen, sjunker ner under täcket och trycker handlovarna mot ögonen.

KAPITEL TJUGOTVÅ

LINDSEY

JAG SPANAR IN genom Marcus fönster på väg fram till hans yttertrappa. Julbelysningen utomhus är redan nerplockad och jag kan inte se någon julgran genom fönstret. Jag undrar om han är typen som alltid plockar ner julpyntet före nyår, eller om det har mer att göra med plågsamma minnen. Han tillbringade julafton hos sina föräldrar på ön och ställde upp som volontär på ett kriscenter under juldagen. ”Jag måste hålla mig sysselsatt”, sa han.

Jag ringer på dörrklockan och tittar åt båda hållen längs gatan. Det är tyst, inga brusande fordon på avstånd, men jag är ändå rädd för att Andrew ska ha följt efter mig.

”Hej”, säger Marcus när han öppnar dörren. ”Jag har frossat hela helgen, så jag tänker köra hårt med vikterna i dag. Är du redo?” Han ger mig ett utmanande leende.

”Hmm. Låter inte särskilt kul. Det får nog vara.” Jag låtsas vända på klacken och han tar min arm med ett skratt.

”In med dig bara.”

När vi korsar vardagsrummet för att ta trappan ner till gymmet ser jag ingenting som vittnar om att det var jul för bara några dagar sedan, inte en enda servett, ett enda band eller minsta bit av omslagspapper inom synhåll. Vi tränar hårt och det enda som hörs är klingandet från viktmaskinen som Marcus använder och suset från löpbandet som jag är på. Jag höjer lutningen och springer tills vadmusklerna darrar och det svider i lungorna. Sedan iakttar han mig med koncentrerad min när jag lyfter vikter.

Efteråt sätter vi oss ner och dricker kaffe. Han har köpt en ny sort åt oss att prova – mörk och fyllig med karamellig sötma. Jag gillar att tänka på hur han står i affären och väljer sort.

”Det är skönt med en paus”, säger han. ”Jag har skrivit hela dagen.”

”Hur går det?”

”Fråga mig i morgon när jag har raderat alltihop.”

Jag skrattar. ”Har du haft en bra jul?” säger jag och känner mig sedan dum för att jag frågade. Jag kan inte tänka mig att det någonsin skulle gå att ha en bra jul när man har förlorat ett barn.

”Den har varit produktiv”, säger han medan han sysselsätter sig med att hälla upp mer kaffe. Jag märker att han inte vill prata om det. ”Hur har din varit?”

”Intressant. Det visar sig att Sophie har en pojkvän. Han är son till en av mina kunder.”

”Bekymrar det dig?”

”Jag vet inte riktigt vad jag tycker om honom. Han gör mig lite illa till mods.”

”Modersinstinkt?”

”Eller kanske paranoja.” Jag ler. ”Han är säkert bra. Jag är bara inte van vid att Sophie dejtar, och de sms:ar varandra konstant. Det känns som om det går väldigt fort.”

”Ung kärlek”, säger han. ”Den brukar innehålla ett mått av besatthet.” Han tittar upp på mitt ansikte. ”Oroa dig inte. Det är normalt tonårsbeteende. Ge henne lite utrymme, bara. Jag gick på för hårt med mina varningar till Katie, och drev bort henne ifrån mig i stället.”

”Hon frågade om hon fick gå på nyårsfest hemma hos honom. Jag kollade med hans föräldrar och de är där som förkläden så jag gick med på det, men jag tror att hon är ute på djupt vatten.” I vanliga fall följer Sophie med mig till stödgruppens nyårsfest. Jag kan förstå att hon hellre är tillsammans med sin pojkvän, men det känns som ytterligare ett steg på hennes väg bort från mig.

”Hur så?”

”Jared kommer från en välbärgad familj. De har en helt annan livsstil än vi.”

”Är du rädd för att hon inte ska passa in i hans värld?”

”Mer för att hon ska gilla den världen och förändras av den. Och det oroar mig att han har mycket större livserfarenhet än hon. Han är väldigt vuxen.” Jag vet att det inte är rättvist att jämföra honom med Andrew, men jag kan inte låta bli att tänka på hur jag själv blev bländad – och sedan förblindad.

”Sophie verkar ha huvudet på skaft.”

”Jag vet, men hon låter känslorna styra.” Jag plockar med min mugg. ”Hon har träffat sin pappa igen – och han lämnade en julklapp på min vindruta, en cd med kärlekssånger. Hon säger att hon inte ska träffa honom igen, men jag vet inte vad som kommer att hända när hon stänger honom ute.”

Han ser förskräckt ut. ”Har du berättat för polisen?”

”Ja, det gjorde jag direkt, men jag kan inte bevisa att den kom från Andrew, så de kan inte gripa honom. Det är så idiotiskt. Vem skulle den annars vara från?” Parker hade låtit frustrerad när hon berättade att de inte hade hittat några fingeravtryck på cd-fodralet, men medkänsla förändrar inte faktum.

”Mitt erbjudande står kvar – du och Sophie är välkomna att bo i mitt hus vid sjön, eller om ni inte vill lämna stan så har jag ett par extrarum här.”

”Jag uppskattar verkligen erbjudandet, men Greg kommer tillbaka på söndag.”

”Då så. Ser du fram emot att träffa honom?”

”Javisst.” Jag är förbryllad över frågan. Sanningen är den att jag inte har tänkt alls mycket på Greg under de senaste dagarna, men det vill jag inte medge.

”Du låter inte entusiastisk.”

Jag rycker på axlarna och rör om i kaffet. ”Jag har bara annat att tänka på.”

”Okej.” Men det låter inte som om han tror mig.

”Vad är det?”

”Ingenting. Jag får bara en känsla av att han är ganska seriös när det gäller dig, men att du redan har ena foten utanför dörren.”

”Så är det inte alls. Jag tycker mycket om Greg.” Jag är nervös och varm i ansiktet. Jag hade inte förstått att Marcus studerade mitt förhållande, eller tänkt på hur det kunde se ut utifrån. Det kanske stämmer att Gregs känslor har växt snabbare och blivit starkare än mina, men det är ingenting dåligt. Jag hinner ikapp. Det vi har är rogivande. ”Jag behöver inte oroa mig för honom”, säger jag. ”Det är enkelt.”

”Okej.” Han sträcker sig efter sitt kaffe.

”Där kommer det där ordet igen.”

”Förlåt”, säger han med ett skratt. ”Jag borde inte ha sagt något.”

”Det är lite sent påtänkt nu. Det är lika bra att du löper linan ut.” Jag skämtar som om allt det här är på skoj, som om två goda vänner har ett förtroligt samtal. ”Gillar du inte Greg?”

”Det är inte det att jag inte gillar honom.”

”Men du har inte sagt att du gör det.”

”Jag trodde bara inte att han var din typ.”

”Vilken är min typ då?”

Våra blickar möts och håller fast. Musklerna i bröstkorgen spänns, kramar luften ur mina lungor.

Han tittar ner i sin mugg. ”Ja, vad vet jag? Det är åratal sedan jag dejtade någon”, säger han. ”Jag borde inte ha sagt något. Om du är lycklig är jag lycklig.”

”Så bra då, för jag är lycklig.” Ändå känner jag hur en tung känsla av besvikelse sänker sig över mig, vilket är märkligt. Vad ville jag att han skulle säga?

”Förlåt om jag gick för långt.”

”Nej. Du var bara ärlig. Jag uppskattar dina kärleksråd, doktorn.” Jag skrattar till och tittar upp på klockan. Han iakttar mig, försöker se mig i ögonen, men jag kan inte möta hans blick. ”Jag måste gå”, säger jag. ”Angus väntar.”

”Är det säkert att du är okej?”

Jag tvingar ansiktet till ett leende. ”Jag mår fint. Faktiskt. Det är bara mycket just nu.” Jag tar min väska och kappa och går mot dörren. ”Tack för kaffet.”

Jag känner hur han tittar på mig medan jag pulsar genom snön till min bil, men jag vänder mig inte om.

KAPITEL TJUGOTRE

SOPHIE

JAG VAKNAR LÅNGSAMT, med benen fastnaglade i sängen och sparkar i panik. Tyngden flyttar sig och jag hör Angus hoppa ner på golvet med en ljudlig duns och sedan sjunka ner på mattan. Jag vänder på mig och stirrar upp i taket, blinkar och gäspar. I kväll är det fest hos Jared. Och i dag är dagen då pappa tror att jag ska komma hem till honom. Varför sa jag inte bara att jag inte skulle komma?

Därför att han inte gav mig en chans.

Jag bestämde mig till slut för att inte säga någonting till mamma om att han erkände att det var han som lämnade cd:n. Polisen får ta reda på det på egen hand. Jag tänker inte tjalla på min egen pappa. Det är för skumt och stressande. Festen i kväll kanske hjälper. Jag behöver avreagera mig lite. Eller kanske är det festen som är problemet. Jared och jag har bara varit ”ihop” i några dagar. Blir det offentligt i och med det här? Kommer han vilja att vi hänger med hans kompisar hela tiden? Jag har ingenting gemensamt med de där tjejerna. De tillhör det vackra och lyckliga gänget, som bor i fina hus med två föräldrar och som inte behöver oroa sig för någonting.

Jag funderar på att lämna återbud och säga att jag är sjuk, men så kommer jag ihåg vad som hände i hans sovrum senast jag var där och blir varm i hela kroppen. Det får mig att tänka på gulockra, eller kanske mörkt kadmiumgult. Någonting klart och vackert och gyllene.

Jag vill kyssa honom igen, men jag är nervös för att han ska vilja ha sex, och jag tror inte att jag är redo. Jag vill förstås inte vara oskuld för evigt, men Delaney säger att det gör riktigt ont första gången. Det låter inte särskilt kul. Telefonen vibrerar på nattduksbordet. Jared.

Vill du komma över tidigt och hjälpa till att göra i ordning?

Det känns som en lättnad att få gå dit innan festen börjar. På det sättet behöver jag inte komma dit ensam – Delaney har åkt iväg med sin familj för att åka skidor.

OK. Hur dags?

Ska jag hämta dig vid 12?

Det betyder att vi får nästan hela dagen tillsammans. Det känns spännande, men lite otäckt också. Tänk om vi märker att vi inte tycker särskilt mycket om varandra trots allt? Jag funderar på saken, med tummen fortfarande svävande över bokstäverna. Sedan märker jag att han skriver igen.

Hallå, låt mig inte sväva i ovisshet!

Jag skrattar och skriver: OK, ses snart.

Två timmar senare sitter Jared i min soffa och ser sig omkring i vårt färgglada vardagsrum med udda möbler och målningar. Det är konstigt att se honom här – som en skådespelare som har gått in i fel filmkulisser och ännu inte har insett att han inte hör hemma där. Vi är som en ask färgkritor, och han är ett kolstift, bara sammetssvarta skuggor och intressanta lager.

”Det är fint här”, säger han.

”Tack. Det måste verka väldigt litet för dig.”

”Nej. Det känns som ett riktigt hem.”

”Jag antar det.” Angus buffar med huvudet mot Jareds ben och släpper sin våta boll i hans knä. ”Förlåt”, säger jag och försöker dra Angus därifrån, vilket är ungefär som att försöka flytta en säck med cementblock.

”Det gör inget. Jag gillar hundar.” Han kanske inte har något emot det, men jag tycker att hunden är tredje hjulet. Jag hämtar ett ben i köket och Angus tappar genast allt intresse för Jared.

Min mobil ringer. Jag tittar på displayen – det är Andrew. Jag lägger ifrån mig mobilen på soffbordet – som om han kan se igenom den och se att jag struntar i honom.

”Vem var det?” säger Jared.

”Pappa. Han vill att jag ska komma dit, men jag tänker inte åka.”

”Jag trodde att du hade sagt till honom att du inte ville träffa honom mer?”

”Det gjorde jag, men jag tror inte att han accepterar ett nej.”

Jared tar min hand. ”Jag är ledsen om jag skrämde dig häromdagen.”

”Det gör inget”, säger jag och känner att det hettar i ansiktet. Jag hade hoppats att han inte skulle ta upp det.

”Gjorde jag något fel?”

”Nej. Det är liksom problemet. Jag tyckte om det.”

”Åh.” Han ser glad ut och makar sig närmare mig i soffan. Angus kliver ur sin bädd, kör in huvudet mellan oss och gnäller efter uppmärksamhet.

”Jag släpper ut honom.” Angus vill inte gå och jag måste muta honom med hundkex. När jag kommer in igen plingar mobilen. Jared räcker mig den.

”Det är din pappa. Han har messat.”

Det känns skumt att han tittade på min mobildisplay. Läste han mina sms? Han kanske bara tog en titt därför att han var nyfiken – och orolig. Jag skulle antagligen göra likadant.

Jag stoppar ner mobilen i fickan utan att titta på meddelandet och sätter mig i soffan igen. Det känns inte bra att pappa sitter hemma och väntar på att jag ska ringa, men ännu mer än det är jag arg. Varför kan han inte låta mig vara? ”Jag önskar att han kunde lämna mig i fred.”

”Är det säkert att du inte vill träffa honom? Han verkar upprörd. Jag kan skjutsa dig dit.”

Jag skakar på huvudet. ”Han lovade att hålla sig borta från mamma, och så går han och lämnar en julklapp på hennes bilruta!”

”Det låter ganska romantiskt.”

”Det är läskigt.” Jag tittar på honom.

”Förlåt. Jag tror bara att jag kan förstå hur man kan tycka så mycket om någon.”

”Tänk om den personen inte tycker om en tillbaka?”

”Då borde han definitivt ge upp. Men jag skulle inte ge upp dig så enkelt.” Jag vet att han bara försöker smickra mig, men varför fattar han inte att det som min pappa gör är fel?

Han tar min hand igen, gör små cirklar i min handflata med sin tumme. ”Jag är verkligen glad att du kommer i kväll. Det blir kul. Det kommer att finnas både sprit och droger, men du behöver inte göra någonting som du inte vill, okej?”

”Din mamma sa till min mamma att det skulle vara en nykter fest.”

Han skrattar. ”Det säger hon till alla föräldrar, men sedan lämnar de oss i fred på bottenvåningen och låter oss göra vad vi vill.”

”Wow.”

Han rycker på axlarna. ”Mina föräldrar bryr sig inte om vad jag gör så länge jag inte skämmer ut dem inför deras vänner. Pappa har gett mig öl sedan jag var typ tretton.”

”Allvarligt?”

”Ja. Han har en massa receptbelagda mediciner och han vet att jag tar dem ibland, men han ger mig aldrig skit för det. Han vill bara att jag inte ska skvallra för mamma om alla hans affärer.”

Jävlar. Så hans familj är inte så perfekt som jag trodde. Jag antar att jag inte är den enda som har en strulig farsa. Jag borde antagligen tycka synd om Jared, men av någon anledning känner jag mig lättad.

”Blir du inte störd av det?” säger jag. Det skrämmer mig lite att höra att Jared tar tabletter, men det kan inte vara något alltför allvarligt. Han verkar inte vara någon missbrukare.

”Inte direkt. Jag gillade inte när han prasslade med min barnvakt. Jag kom på dem en gång mitt under akten. Efter det köpte han mig min första kamera.”

Jag stirrar på honom, som lamslagen. ”Det där är ju fruktansvärt.”

”Jag har inte berättat det för någon av mina kompisar.” Han tittar intensivt på mig. ”Men jag litar på dig.”

”Jag ska aldrig berätta det för någon”, säger jag. Han lutar sig närmare och ger mig en lätt kyss på munnen. Jag slappnar av i soffan och vi kysser varandra i några minuter. Den här gången tar han det långsammare, försiktigare, och han stoppar inte in handen under min blus. Efter en stund lyfter han på huvudet och ler mot mig.

”Är du klar att åka?” Han sneglar på klockan. ”Mamma väntar nog.”

”Visst. Jag ska bara säga till mamma.” Jag skickar iväg ett snabbt sms och får nästan genast svar. Glöm inte tvätten! Javisst ja. ”Jag måste stoppa lite kläder i tumlaren.”

”Kan jag låna toaletten?”

När jag är klar med tvätten har Jared fortfarande inte kommit tillbaka till vardagsrummet. Jag väntar i soffan tills han kommer gående genom hallen och sedan säger jag: ”Jag ska bara hämta kläderna till i kväll.”

”Okej. Jag värmer upp bilen.”

Jag går genom korridoren till mitt sovrum och lägger märke till att mamma har lämnat sin sovrumsdörr öppen. Hon har börjat hålla den stängd för att Angus inte ska hoppa upp i hennes säng. Jag stänger den.

Jag packar mina saker och hämtar mitt smink i badrummet. Jag vet inte hur de andra tjejerna kommer att klä sig så jag tar med mig några olika alternativ, min svarta favorittunika, som jag alltid har lila leggings till, och ett par kjolar. Innan jag lämnar huset sätter jag igång larmet och låser dörren.

Jareds bil står på tomgång, men han sitter inte i den. Jag väntar förbryllat vid passagerardörren. Till sist kommer han gående runt hörnet på huset. ”Ursäkta”, säger han med ett generat leende. ”Jag var tvungen att slå en drill.”

”Igen?”

”Det är nerverna.” Nu ser han riktigt generad ut.

”Vad har du att vara nervös för?”

”Dig”, säger han. ”Jag vill att du ska ha kul i kväll.”

Jag har aldrig varit med om att någon i min ålder bryr sig så mycket om vad jag tycker. Det gör mig förväntansfull och glad och självsäker. Jag ler. ”Då antar jag att det är bäst att du är riktigt snäll mot mig.”

”Det tänker jag vara.”

Han öppnar dörren åt mig med en sirlig gest och jag glider in på sätet, utan att bry mig om att det ringer i fickan igen. Jag tänker inte låta pappa förstöra den här kvällen för mig.

KAPITEL TJUGOFYRA

LINDSEY

JAG SKJUTER VARUVAGNEN långsamt framför mig genom livsmedelsavdelningen på stormarknaden, med axlar och händer som värker efter att ha städat två hus. De ska ha fest i kväll på båda ställena och var villiga att betala extra. Jag skulle helst ha åkt direkt hem, men vi fick slut på mjölk och kaffe i morse. Jag drack nästan en hel kanna för att försöka vakna efter en orolig natt. Varför frågade Marcus om Greg? Det verkade nästan som om han försökte ta reda på ifall vi skulle göra slut, men det borde inte spela honom någon roll – om han inte själv har känslor för mig. Den tanken får mig att stanna upp mitt i gången och stirra på en hylla med salladsdressingar. Vill jag att han ska ha känslor för mig?

Jag funderar på att ringa till Jenny, men är lite rädd för att höra vad hon har att säga. Hon kanske säger att jag är helt ute och cyklar, eller också uppmuntrar hon mig, och det vet jag inte heller om jag är redo för. Jag vet att hon gillar Greg – hon tycker han är rolig och gillar att han inte tar sig själv eller livet på så stort allvar – men hon tycker om Marcus också. Hon sa en gång efter ett möte att den som lade beslag på honom skulle vara lyckligt lottad. Jag svarade att jag skulle bli glad för hans skull, och hon tittade underligt på mig.

Jag känner verkligen inte för att gå på nyårsfesten i kyrkan i kväll, när jag är så här förvirrad efter samtalet med Marcus. Jag önskar att jag inte hade lovat att ta med mig någon aptitretare. Jag hade tänkt göra kronärtskocksdipp, men när jag rullar förbi en uppställning av olika pålägg och dippar slänger jag ner ett par burkar i vagnen och lägger till en påse chips och ett plastfat med grönsaker. Åt helvete med det. Jag lägger dem på ett fint fat så kommer ingen att märka någon skillnad.

Jag har famnen full av matvaror, går in i huset och ställer dem på bänken. Angus brukar möta mig i dörren. Han kanske ligger i Sophies säng och sover.

”Angus?” ropar jag. ”Jag är hemma?” Tystnad. Jag går genom korridoren. Han kommer fortfarande inte. Har Sophie lämnat honom ute? Tentakler av fruktan börjar sno sig runt mina vrister och dra mig snabbare in i huset. Till sist hittar jag honom utsträckt på soffan i vardagsrummet, med benen över kanten och huvudet på kudden. ”Där är du!”

Han öppnar inte ögonen och lyfter inte på huvudet. Jag skyndar fram, kliver i något vått. Spyor. Nu ser jag fler högar med spyor på mattan. Jag lägger handen på Angus bröstkorg och känner en våg av lättnad när den höjer sig. Jag trycker in fingertopparna i hans armhåla, har ett minne av att det är där man kontrollerar pulsen på en hund. Den verkar väldigt snabb, men jag är osäker på vad som är normalt.

”Angus?” Jag ruskar honom varligt. När han ändå inte vaknar tar jag mobilen ur fickan, letar upp numret till en akutöppen veterinärmottagning och beskriver symtomen. ”Han har kräkts överallt.” Jag tar en närmare titt på högarna. ”Det finns köttbitar i det.” Jag hukar mig ner och noterar ett litet vitt fragment. ”Jag tror att han har fått i sig några tabletter.”

”Då är det bäst att du kommer in med honom direkt – och veterinären kommer att vilja se tabletterna.”

”Han är gigantisk. Jag vet inte hur jag ska få in honom i bilen.”

”Kan du göra en bår av en filt? Eller kanske be en granne om hjälp?”

”Jag försöker med en filt.” Jag springer ut i köket, tar en plastpåse och samlar in några skedar med spyor. Sedan tittar jag igenom huset lite snabbt. Vad har han kommit åt? Inga skåpdörrar är öppna. Någon måste ha drogat honom. Inte någon. Andrew.

Jag får använda alla mina krafter för att släpa ut Angus på min hemgjorda bår och dra honom ut och nerför trappan. Jag sträcker ryggen när jag försöker lyfta in honom i bilen. Jag springer genom skogen till grannens hus, svettig och alldeles utom mig. Jag föreställer mig hur giftet sprider sig genom Angus kropp för varje sekund som går, in i hans lever och njurar och hjärta. Jag får inte låta honom dö.

Tom, min granne, är pensionerad lärare och passionerad fiskare, och tack och lov är han ute i trädgården och monterar djupriggspön på sin båt. När han tittar upp ropar jag: ”Jag behöver hjälp!” så att jag överröstar ljudet från hans maskiner. Han följer med mig tillbaka och vi lastar in Angus i bilen.

Jag kör snabbt längs de snöiga vägarna, för snabbt, men vi kommer fram till mottagningen tio minuter senare. Doktor Langelier undersöker Angus, öppnar försiktig hans mun, granskar tandköttet, lyfter på ögonlocken. Det var en annan veterinär som kontrollerade Angus efter adoptionen. Jag tyckte då att hon var för ung, för osäker på sig själv, men den här veterinärens snövita hår, lugna uppträdande och djupa röst dämpar min oro. Pulsen saktar ner och jag tar några djupa andetag. Det är bra nu. Angus är i goda händer. Jag tittar ner på hans snälla ansikte. Klara dig bara igenom det här, kompis, så ska jag ta dig med på alla promenader och simturer och bilturer du vill i resten av ditt hundliv.

”Vet du vad han har haft för sig?” säger veterinären.

”Jag såg bitar av tabletter i hans spyor.” Jag räcker över den lilla påsen och han studerar innehållet. ”Varken min dotter eller jag tar några mediciner – och vi har inga tabletter som ser ut så här. Dessutom fanns det stora bitar av någon sorts korv i det han hade kräkts upp. Jag tror att någon måste ha kastat in dem i vår trädgård.”

”Hur länge sedan tror du att det kan vara?”

”Jag vet inte. ”Min dotter var hemma till ett-tiden.”

”Märkte hon något konstigt med honom?”

”Jag har inte hunnit prata med henne än, men det skulle hon i så fall ha berättat för mig.”

”Han har antagligen fått i sig substansen någon gång under de senaste timmarna – den måste ha gått snabbt ut i blodet. Vi tar in honom nu på en gång och sätter honom på dropp och tar några prover. Vi ger honom aktivt kol för att binda det som finns i tarmarna så att det kan passera.” Han tar upp påsen. ”Vi ska se om vi kan ta reda på vad det var han fick.”

”Kommer han att bli bra?”

”Förhoppningsvis hittade du honom i tid, men vi måste övervaka njur- och leverfunktionerna för att kunna vara säkra på att de inte har tagit skada. Vi ger honom vätska intravenöst för att spola rent i kroppen och behandlar symtomen allt eftersom de uppstår. Jag vill kontrollera blodstatus – för att se ifall antalet röda och vita blodkroppar är påverkade, och bedöma koaguleringstiden.”

”Jag tittar ner på Angus och stryker den mjuka pälsen runt halsen. ”Jag tycker inte om att lämna honom.”

”Vi tar väl hand om honom. Det finns någon på kliniken hela natten.”

Jag kämpar tillbaka tårarna. ”Han är en så fin hund. Han förtjänar inte det här.”

Han ger mig ett medkännande leende. ”Åk hem och försök vila lite. Vi ringer så snart vi vet vad det är han har fått i sig, och då kan du rapportera det till polisen.”

”Tack.” Jag lutar mig fram och viskar i Angus öra. ”Jag kommer snart tillbaka och hämtar dig.”

När jag kommer hem ringer jag till Parker och berättar vad som har hänt. ”Jag vet att det var Andrew. Han är arg för att Sophie inte vill träffa honom.”

”Jag begär ut mobillistor och ser ifall han har varit i närheten av ditt hus i dag. Har du kvar något av spyorna? Några köttbitar?” Parker låter lika rasande som jag, hennes röst är spänd men hennes tankar mer fokuserade. Jag känner att jag släpper efter lite på greppet om mobilen. Hon tror mig.

”Han spydde lite överallt inne i huset, men jag har inte tittat i trädgården än.”

”Jag kommer över och ser efter.”

Medan jag väntar på Parker tar jag en tur runt om i huset för att försäkra mig om att Angus inte har kräkts på något mer ställe. När jag går in i mitt rum gör jag en snabb bedömning av läget. Har böckerna på nattduksbordet flyttats? Sängkläderna är lite skrynkliga, men det kan vara så sedan i morse.

Jag går fram till skrivbordet. Ingenting verkar vara felplacerat, men jag har den där obehagskänslan i magen. Jag försöker tänka logiskt. Larmet var på när jag kom hem och dörrarna var låsta. När Greg installerade hundluckan till Angus ställde vi in larmet på husdjursinställning. Alla som är längre än så skulle ha utlöst larmet. Det är omöjligt. Jag skrämmer bara upp mig själv.

När Parker kommer hittar hon inga matrester ute i trädgården, men det förvånar mig inte. Angus skulle ha glufsat i sig allt som Andrew kastade in över staketet.

”Jag ska ta reda på vad hans mobil kan berätta för oss”, säger hon. ”Vi kommer att få veta ifall han har varit i närheten.”

”Kan ni inte gripa honom?”

”Vi måste fortfarande bevisa att det var han som gjorde det, och det blir mycket svårare om det inte finns några fingeravtryck eller andra bevis. Vi får se hur det utvecklar sig. Jag håller dig underrättad.”

När hon har gått tar jag fram mina städgrejer och torkar upp spyorna. Jag har så dåligt samvete över att Angus fick ligga och lida alldeles ensam i huset, livrädd antagligen – och jag hatar Andrew som aldrig förr. När jag har städat färdigt tar jag en dusch för att tvätta bort lukten från veterinärkliniken och lukten av hundspyor som hänger kvar i luften. Jag står länge under den varma duschstrålen.

Sophie sa att hon ringde till Andrew i veckan, men hon var vag när det gällde hur han tog emot nyheten om att hon inte ville träffa honom igen. Jag undrar vad de sa mer under samtalet. Jag antar att hon utelämnade en del för att skydda mig. Jag skulle göra samma sak.

Jag håller på att torka mig i sovrummet när telefonen ringer. Marcus. I paniken glömde jag bort att meddela honom om att jag inte kommer på festen. Jag svarar på andra signalen.

”Förlåt! Jag hade tänkt ringa”, säger jag.

”Är allt som det ska? Du dök inte upp i kväll?”

”När jag kom hem hittade jag Angus jättesjuk och blev tvungen att ta honom till veterinärkliniken.”

”Hur är det med honom? Vad hände?”

”Jag tror att Andrew har slängt in kött med tabletter i till honom i trädgården.”

”Herregud. Vilken jävel. Kommer Angus att klara sig?”

”De behåller honom över natten och kontrollerar att lever och njurar inte har tagit skada. Han är så dålig, Marcus – han spydde över hela huset och kunde inte röra sig. Det var hemskt att se honom sådan.”

”Jag kommer över.”

”Det är sent. Du behöver inte.” Men jag blir lättad över hans erbjudande. Jag vill inte vara ensam.

”Jag är redan på väg. Festen är ändå seg utan dig.”

Han kommer en kvart senare med en flaska vin och en frigolitbricka med plockmat. Han ställer ifrån sig dem på köksbänken och drar sedan in mig i en kram. Det är första gången vi kramas och för en sekund känns det genant och min näsa slår i hans käke, men så passar vi perfekt ihop för ett ögonblick innan vi särar på oss. Nu känner jag mig kall, ensam. Hans kropp kändes så solid och verklig.

”Mår du bra?” säger han.

”Inte direkt.” Jag går tillbaka in i vardagsrummet och kryper upp i soffan. Han tar ett par glas i köket, häller upp vin och ställer glaset och brickan med plockmat framför mig.

”Här. Jag stal de här åt dig.” Han sjunker ner bredvid mig.

”Tack.” Jag tar en liten miniostpaj och knaprar på kanterna. ”Jag är så orolig för Angus. Jag borde aldrig ha dragit in honom i mitt trassliga liv. Han hade det bättre i hundstallet.”

”Du kunde inte veta vad som skulle hända. Har du berättat för Sophie?”

”Inte än. Jag pratar med henne när hon kommer hem. Jareds föräldrar har ordnat med skjuts. Vi kom överens om att hon skulle vara hemma till klockan ett.” Jag kontrollerar min telefon och ser att den snart är nio.

”Har du ringt till polisen?”

”De ska spåra Andrews mobil för att se ifall han har varit i närheten av vårt hus. Och veterinären ska försöka räkna ut vilkens sorts tabletter han fick.”

”Hur länge måste Angus stanna på kliniken?”

”Det får jag veta i morgon. Jag vet inte hur jag ska ha råd med allt det här. Eftersom det är helg och akutfall så blir det ännu dyrare, och …”

”Oroa dig inte för det nu. Jag ordnar det.”

”Jag lånar inte pengar av mina vänner.”

”Nehej, men det kommer du att göra från den här.” Han håller upp ena handen för att hindra mig från att säga något. ”Jag har en hel del investeringar och ingen att spendera dem på. Låt mig hjälpa till, snälla.”

”Jag betalar tillbaka så snart jag kan.”

”Jag oroar mig inte för det, men jag oroar mig för dig. Andrew eskalerar.”

”Jag vet. Jag tror att det är ett straff för att Sophie bröt med honom. Hon kommer att bli så upprörd när jag berättar vad som har hänt Angus.”

”Ja, men hon är stark och hon har ett gott stöd.”

Jag lutar huvudet mot soffryggen och tänker igenom det han sagt. Jag hoppas att han har rätt. Jag ler lite mot honom. ”Tack för att du kom hit i kväll. Det hjälper.”

”Ingen orsak.” Han lutar sig närmare och kramar min hand. ”Jag vill bara vara en god vän. Jag har fortfarande dåligt samvete för häromdagen. Jag har ingen rätt att lägga mig i ditt förhållande.”

Jag studerar hans ansikte och söker efter någon dold mening i hans ord. Är han medveten om att han fortfarande håller mig i handen? Hans hud är så varm. Vi är så nära varandra. Jag skulle kunna luta mig fram och kyssa honom, vilket är en vansinnig tanke och en som jag verkligen inte borde ha. Jag borde inte ens sitta här i soffan med honom.

”Det är ingen fara”, säger jag. ”Vänner ska vara ärliga.” Jag håller fast hans blick.

”Ja, men jag gick för långt. Och tajmingen var usel.” Han släpper min hand och tar en klunk vin, och jag undrar om han samlar mod för att säga någonting mer. Vad menar han med tajming? Han tvekar en sekund till, men så, som om han har bestämt sig för något, skakar han lite på huvudet och tar upp fjärrkontrollen. ”Ska vi se när bollen faller i New York?”

”Låter bra.” Jag fokuserar på firandet på tv, på den högljudda folkmassan och de alerta programledarna. Om det någonsin hade funnits ett fönster in till hans tankar, om än aldrig så litet, så hade han stängt det nu.

När Sophie kliver in genom dörren några minuter efter ett, ler hon, är röd om kinderna av kylan och nynnar återhållet. Sophie sjunger aldrig. Har hon druckit? Jareds föräldrar sa att det skulle vara en alkoholfri fest, men det skulle inte förvåna mig ifall några av ungdomarna har smugglat med sig sprit. Jag studerar henne när hon tar av sig jackan och stövlarna. Hon vare sig snubblar eller vinglar. Hon får syn på mig och Marcus i vardagsrummet och kommer och sätter sig i fåtöljen.

”Gott nytt år”, säger jag. ”Hur var festen?”

”Bra.” Hon gäspar och sträcker upp ena handen för att sno en lock av sitt hår, och den lila färgen fångas upp av vardagsrummets dämpade belysning. ”Hur var er fest då?” Innan jag hinner svara tittar hon sig omkring med förbryllad min. ”Var är Angus?”

”Jag fick åka till veterinären med honom.” Det fanns inget sätt att linda in det här. Jag måste gå rakt på sak. ”När jag kom hem från jobbet i kväll hittade jag honom jättesjuk här inne. Jag tror att Andrew har kastat in kött över staketet med någon sorts tabletter i, men han kommer att klara sig.”

Hon ser lamslagen ut, ena handen håller fortfarande om en tofs av hennes hår. ”Är du säker på att det var han?”

”Han är den ende som är arg på mig. Jag gjorde honom illa, så nu vill han göra mig illa.”

Hennes ögon är blanka nu och jag vet att hon har nära till tårarna. ”Jag tror att det är mitt fel, mamma. Han ville att jag skulle åka dit idag, men jag struntade i samtalen från honom. Det är nog därför han gjorde det.”

”Det är inte ditt fel”, säger Marcus med vänlig röst. ”Du har inte orsakat det här.”

”Han vet var vi bor därför att han följde efter mig hem från skolan en dag. Jag borde aldrig ha skrivit till honom …” Även om jag misstänkte att Andrew hade följt efter oss båda, skrämmer det ändå vettet ur mig att höra det uttalas. Jag avskyr tanken på att han förföljer henne.

”Du ville bara ha en relation med din pappa”, säger Marcus. ”Det enda brottet här är att han har sabbat chansen att lära känna en fantastisk tjej.”

Deras blickar möts och han ler mot henne. ”Jag menar, åtminstone enligt vad din mamma har berättat. Såvitt jag vet kan du vara en riktig pest.”

Hon klämmer fram ett litet leende, men det bleknar igen och hon tittar på mig. ”Han erkände att han hade lämnat cd-skivan, men jag var rädd för att han skulle bli gripen om jag berättade det för dig, och att han skulle hata mig. Är du arg?”

”Åh, gumman. Nej. Men jag är ledsen över att han satte dig i en sådan sits. Det var verkligen inte schysst.”

Hon drar efter andan, böjer sig ner och plockar upp en av Angus leksaker från golvet, klämmer på den några gånger och släpper ut luften i ett utdraget gnäll. ”Stackars Angus.”

”Vi kan åka och hälsa på honom i morgon.”

”Okej.” Hennes mobil vibrerar och hon kastar en blick ner på displayen. ”Det är Jared som kollar att jag har kommit hem ordentligt. Kan jag gå till mitt rum och ringa till honom?”

”Visst, vännen. Vi pratar mer i morgon.”

”God natt.” Hon reser sig ur fåtöljen och tittar sedan på Marcus. ”Jag uppskattar det du sa.” Han nickar.

När hon har gått säger jag: ”Vill du sova över i gästrummet? Det kan finnas många idioter ute på vägarna i natt.”

Han sneglar på sitt vinglas. ”Det skulle nog vara klokt. Om du inte har något emot det?”

”Inte alls. Jag borde nog gå och lägga mig själv.” Jag känner mig blyg, och osäker på hur jag ska hantera det här. Jag kan inte räkna alla gånger som vi har suttit vid samma bord eller bredvid varandra, men att sitta här i soffan i mörkret känns mycket mer intimt.

Jag reser mig upp. ”Jag går och kollar dörrarna.”

”Behöver du hjälp?” Han stänger av tv:n.

”Nej, då. Kommer du ihåg var gästrummet är?”

”Jag tror att jag kan hitta det.” Han reser sig upp.

”Okej.” Vi står en halvmeter ifrån varandra. Jag funderar på att ge honom en kram, men undrar vart det skulle kunna leda. Sedan tänker jag på Greg. ”Ja, god natt, då.” Jag vänder mig bort. När jag har kontrollerat alla dörrar och fönster har Marcus försvunnit in i gästrummet.

Telefonen ringer och väcker mig nästa morgon. Det är Greg som vill önska mig gott nytt år. ”Förlåt att jag inte ringde i går kväll”, säger han. ”Det var ingen mottagning uppe i stugan.”

”Det gör inget, men jag hade en usel kväll.” Jag berättar om Angus. ”Jag hoppas att han är bättre i dag.” Jag tittar på klockan och undrar hur dags kliniken öppnar.

”Du och Sophie måste bo hos mig, så att jag kan skydda er”, säger Greg med bestämd röst. ”Jag tar den tidiga färjan hem. Vi kan träffas hemma hos mig vid tolvtiden.”

”Är du säker på att du vill det?”

”Du vet att jag är redo.” Han lämnar resten outtalat. Det är jag som känner mig tveksam, och det vet vi båda två. Jag tänker på Marcus som sover i gästrummet. Det känns skönt att prata med Greg, det påminner mig om hur behagligt och enkelt det är att umgås med honom. Jag behöver inte oroa mig för vad jag ska säga eller hur jag säger det. Det här skulle kanske vara ett bra test för oss som ett par.

”Okej”, säger jag. ”Vi packar några saker.” Jag ska berätta för Sophie när hon vaknar. Hon kanske inte blir så glad över att vi ska bo hos Greg, men vi blir åtminstone kvar i Dogwood Bay.

Jag tar en snabbdusch och drar på mig ett par leggings och en tröja. När jag kommer ut i köket sitter Marcus redan vid bordet med en kopp kaffe. Kläderna är skrynkliga, håret rufsigt och han har mörka skuggor på käken, men det får honom bara att se ännu mer attraktiv ut. Jag känner ett hugg av tveksamhet över att jag gick med på att bo hos Greg. Men det är för sent nu.

”God morgon”, säger Marcus. ”Jag hoppas att du inte har något emot att jag gjorde kaffe.”

”Självklart inte.” Jag häller upp en kopp åt mig också. ”Vill du stanna på frukost?”

”Jag borde nog lämna er i fred, om du inte vill att jag ska följa med er till kliniken?”

”Vi klarar oss. Jag vill inte ta upp all din tid.” Vi är så artiga, vilket känns märkligt. Man kunde tycka att vi borde komma varandra närmare av att han sov över. I stället tassar vi på tå runt varandra som fullständiga främlingar.

”Inga problem”, säger han.

”Om Angus får komma hem så kör vi nog raka vägen hem till Greg.”

Han tittar upp från sin mugg. ”Är han tillbaka?”

”På väg. Vi ska bo hos honom i några dagar.”

”Jaha.” Han stirrar på mig, men ruskar sedan på huvudet som om han rycker sig loss ur något, och säger: ”Det är bra. Det känns bättre för mig att veta att du är trygg.”

”Gör det?” Orden är ute innan jag hinner tänka igenom dem.

Vi tittar på varandra och han ser osäker ut, som om han inte riktigt vet vad jag egentligen frågar. Jag håller kvar hans blick. Han öppnar munnen. Han tänker säga något. Sedan hörs hasande steg bakom oss. Han tittar över min axel. Sophie kommer gående in i köket. Jag tar ett steg bakåt, som om hon kommer på oss med att kyssas. Hon ger mig en underlig blick och sedan gäspar hon.

”Kan vi åka till Angus nu?” säger hon.

”Jag ska ringa till kliniken om en stund.”

Marcus reser sig. ”Det är bäst att jag ger mig iväg.”

”Jag följer dig ut.” I dörren säger jag: ”Tack för att du kom hit i går.”

”Visst.” Han går ut och vänder sig sedan om. ”Säg till Greg att han får svara inför mig om han låter något hända dig.” Han ler, men ser spänd ut runt ögonen. Är det oro för mig eller någonting annat? Jag känner mig generad, ur balans, som om verandan lutar under fötterna.

”Det ska jag.” Jag ser honom köra sin väg och sedan stänger jag dörren.

KAPITEL TJUGOFEM

SOPHIE

JANUARI 2017

”DET ÄR JÄTTEFIN utsikt från ditt rum”, säger Greg. ”Du ska få se alldeles strax.”

Jag nickar och försöker se nöjd ut, men jag gillar inte hur han säger ”ditt” rum, som om jag kommer att stanna här länge. Han visar mig runt i sitt hus och mamma följer med på turen, trots att jag vet att hon har varit här många gånger. Jag försöker låta bli att tänka på det. Jag menar, jag är glad att hon har en pojkvän, men det är bara för skumt att tänka på att mamma har sex. Det här blir första gången som vi alla sover i samma hus. Jag hoppas att gästrummet ligger långt från hans sovrum, annars kommer jag att få ha proppar i öronen hela natten, för säkerhets skull.

Han bor i ett villaområde i ett hus i två plan med äggskalsblått badrum, orangefärgade bänkskivor i köket och en mandelfärgad kyl och spis, som hämtat ur någon sjuttiotalsfilm. Det luktar rengöringsmedel med citron och fönsterputs och mattan har ränder efter dammsugaren. Han måste ha städat innan vi kom hit. Ovanför eldstaden finns en målning av en surfare som står med sin bräda bredvid sig och tittar på vågorna, och han har några inramade fotografier av sin familj på spiselkransen. Jag går förbi med en snabb titt på deras ansikten. De ser glada ut.

Jag ska sova på övervåningen i änden av en hall. Rummet är stort, med en 160-bred säng och fönster som vetter ut mot baksidan. Jag önskar att Angus var med oss – han skulle älska att gräva gropar i snön – men han blir kvar på kliniken en natt till. Sängkläderna ser nya ut, och både påslakan och örngott är mörklila och luktar fräscht sköljmedel. Jag undrar om han har köpt dem i dag och redan hunnit tvätta dem. Det står också en liten tv på byrån.

”Jag kopplade in den där innan ni kom”, säger han. ”Jag tänkte att du kanske skulle vilja ha lite avskildhet.”

Jag vänder mig om och tittar på honom. Han står i dörröppningen med mamma bredvid sig och jag vet att hon vill säga någonting snällt, men jag inser för första gången hur dåligt de egentligen passar ihop. Mamma är liksom ordentlig, sund, som en sådan där kvinna som börjar plugga igen när hon är fyrtio och blir läkare, eller något. Greg ser ut som en sådan där kille som aldrig blir riktigt vuxen. Jag får genast dåligt samvete för den tanken. ”Tack för att du låter oss bo här.”

”Inga problem. Jag vill att ni ska känna er som hemma. Om det blir så att ni stannar längre kan du måla om rummet i vilken färg du vill.”

”Ska vi bo här?” Det har inte mamma sagt någonting om. När vi åkte för att hälsa på Angus sa hon bara att vi skulle sova över hos Greg tills polisen kunde ta reda på ifall pappa hade varit i närheten av vårt hus i går eftermiddag. Veterinären trodde att Angus hade blivit drogad med ett sömnmedel, Ambien. Mamma höll på att få spel när hon hörde det.

Greg blir röd i ansiktet och tittar på mamma. Hon rodnar också. ”Vi vet inte än vad som kommer att hända”, säger hon. ”Vi får ta en dag i taget tills vidare.”

Jag tittar på henne med min ”hur kan du göra så här mot mig”-blick. Hon ler glatt och säger: ”Ska vi beställa pizza till middag? Greg säger att det ligger en riktigt bra restaurang här i närheten.”

”Jag är inte hungrig.” När vi hade hälsat på Angus åkte vi till Tim Hortons, och sedan hem för att packa. Smörgåsen ligger fortfarande som en klump i magen.

”Vi beställer ett par olika sorter”, säger Greg. ”Du kan bestämma dig senare.”

Jag sätter mig på sängen. ”Är det okej om jag hänger här en stund och tittar på tv?” Jag gör ögonen stora och ledsna. ”Jag är så ledsen för Angus skull.”

Mammas ögon smalnar när hon tittar på mig, men jag vet att hon inte kommer att säga något inför Greg. Jag tycker synd om Angus för vad pappa gjorde mot honom, men mest av allt vill jag vara ensam så att jag kan ringa till Jared.

”Visst”, säger hon. ”Kom ut när du känner dig redo.”

När de har gått stänger jag dörren efter dem och sätter mig på sängen och slår igång tv:n. Jag tänker inte titta på något, men jag vill ha bakgrundsljudet. Jag zappar till musikkanalen, där de spelar en av låtarna som vi lyssnade på under Jareds fest i går. Jag ler åt minnet. Det var en rolig fest och Jared hade rätt, hans kompisar var trevliga. Till och med tjejerna – en av dem sa att hon gillade mitt hår. Jared hade också haft rätt om att hans föräldrar skulle lämna oss i fred. Jag såg dem bara en gång i dörren och sedan höll vi oss på bottenvåningen. Ett par av kompisarna hade haft med sig sprit och Jared rullade ett par joints. Jag tänkte inte röka, men han blåste in lite rök i munnen på mig och det var ganska sexigt och kul och slutade med att jag blev hög.

Vi smet upp till hans rum och hånglade ett tag. Vi tog till och med av oss på överkroppen, och det var underbart att känna hans hud mot min. Jag ville nästan gå hela vägen, hade bestämt mig för att bara komma över min tvekan, men när hans händer började leta sig ner i mina byxor greps jag av panik och sa nej. Han rullade flämtande över på rygg och tittade upp i taket en stund.

”Jag trodde att du var med på det.”

”Det är jag, men det betyder inte att jag vill göra allting.”

Han vände sig om och tittade på mig. ”Är du oskuld?”

Jag kände hettan på kinderna. ”Fan ta dig.” Jag började resa på mig.

Han tog min hand. ”Nej, förlåt. Stanna. Jag visste inte. Jag ska ta det lugnare, okej?” Jag lade mig bredvid honom igen och han rullade närmare. ”Jag önskar att jag kunde stanna här för alltid.”

”Du skulle tröttna på mig.”

”Nej”, sa han bestämt. ”Jag tröttnar aldrig på dig.”

Vi messade hela natten efter det att jag hade åkt hem och några gånger i dag. Han vet redan att vi sover över hos Greg. Mobilen vibrerar nu. Hur går det?

Så där.

Har du hört av din pappa?

Nej. Vilket svin han är. Jag kan inte fatta att han försökte ta livet av Angus.

Vill du ha något att äta?

Greg och mamma beställer pizza.

Och?

Jag ska fråga.

Tjugo minuter senare hämtar Jared mig. Jag trodde att mamma skulle tvinga mig att stanna hos dem, men jag tror att hon har dåligt samvete för allt som har hänt och bad mig bara att vara tillbaka senast tio. När Jared kommer till dörren följer hon oss ut. ”Kör försiktigt.”

”Javisst, Lindsey.” Mamma ler, men det ser falskt ut, och sedan stänger hon dörren. Ibland får jag en känsla av att hon inte gillar Jared något vidare, men jag vet inte riktigt varför. Det hjälper antagligen inte att han kallar henne vid förnamn, vilket är ganska personligt. Vi sätter oss i hans bil.

”Varför kallar du mamma för Lindsey?”

Han ser förvånad ut. ”Jag vet inte vad hon heter i efternamn. Jag menar, du heter Nash, men hon är ju skild. Jag har alltid kallat henne Lindsey hemma, så jag trodde att det var okej.”

”Jag tror inte att hon gillar det.”

”Nehej.” Han rycker på axlarna. ”Jag ska sluta.” Han stirrar ut genom fönstret så jag kan inte avgöra om han är generad, men jag bestämmer mig för att lämna det. Jag har viktigare saker att oroa mig för.

Vi kör omkring inne i stan ett tag och stannar till hemma hos mig så att jag kan hämta några saker som jag glömde packa tidigare, och sedan bestämmer vi oss för att åka till Muddy Bean eftersom de har gratis wi-fi och god mat och många av våra skolkompisar brukar hänga där. Vi sitter vid bordet och scrollar igenom våra mobiler och smuttar på kaffe när jag känner att det står någon bakom mig. Jag tittar upp. Andrew.

Jag piper till och tappar mobilen på bordet. Innan jag hinner säga något eller röra mig drar han fram en stol och sätter sig mellan oss.

”Vad är det som händer, Sophie?” Hans ögon är arga, rösten nästan vibrerar, som om han försöker hålla kvar allt inom sig. Jag vill springa därifrån men hans kropp, kraften hos hans energi, blockerar vägen. Den får mig att känna mig som en liten unge som har blivit ertappad med att göra någonting förfärligt.

”Jag vill inte prata med dig.” Jag kastar en blick på Jared. Hans ögon är stora när han stirrar tillbaka på mig.

”Du sa att du skulle komma över. Jag satt där och väntade.”

”Jag sa aldrig att jag skulle komma över. Du bara antog att jag skulle det.”

Han rycker till och skakar sedan på huvudet. ”Okej, du kanske har rätt. Men varför struntar du i mina samtal?”

”Jag sa ju att jag inte kan träffa dig mer. Du bröt vårt avtal.”

”Så nu kan vi inte ens prata?”

”Jag vet vad du gjorde”, säger jag. ”Jag vet att du drogade Angus.”

Han ser chockad ut, lamslagen – och förbryllad. Han blinkar några sekunder, som om han försöker räkna ut vad det egentligen var jag sa. ”Vem är Angus?”

”Jag tycker att du borde gå härifrån”, säger Jared. ”Hon vill inte prata med dig.” Pappa håller upp en hand för att han ska hålla tyst.

”Vem fan är Angus?”

”Vår hund! Jag berättade ju om honom.”

Han ger ifrån sig någon sorts ilsket skratt. ”Tror du att jag drogade din jävla hund?”

”Det var du. Han åt tabletter. Veterinären sa att det var sömnmedel. Du stoppade in tabletterna i köttbitar och kastade dem över staketet. Han är fortfarande kvar på kliniken – han var nära att dö.”

”Varför skulle jag göra så, Sophie?” Han låter upprörd, nästan vädjande, men arg också. Jag vill sluta prata med honom, jag vill resa mig och gå därifrån, men det är för sent för det.

”Därför att du är arg på mamma för att hon inte föll för din dumma julklapp.”

”Ja, jag fattar ju att chansen för att hon vill bli ihop med mig igen ökar dramatiskt om jag tar livet av hennes hund.”

”Du är sjuk och skruvad”, säger jag med tårarna rinnande. ”Du har inte alls blivit bättre.”

Han svajar bakåt, blundar som om han absorberar slaget, skakar sedan på huvudet och lutar sig närmare över bordet.

”Jag har inte drogat din hund. Men om någon har gjort det, då har du stora problem, flicka lilla.”

”Det är du som är mitt problem”, säger jag. ”Hur visste du ens att jag var här?” När han inte svarar säger jag: ”Du har följt efter mig igen.” Han måste ha suttit utanför vårt hus och väntat. Jag borde aldrig ha stannat till där.

”Jag är din pappa. Jag är orolig för dig.”

Jag reser mig upp. ”Lämna mig bara i fred!”Jared reser sig också på andra sidan bordet.

Andrew griper tag i min underarm. ”Lyssna på mig, Sophie. Någon jävlas med dig och din mamma. Du borde kanske bo hos mig i några dagar. Jag kan skydda dig.”

Jag skrattar. ”Du har aldrig skyddat mig.”

”Jag var där de första sju åren av ditt liv och såg till att ingen gjorde dig illa. Det var jag som lärde dig simma, cykla, allting.”

”Du gjorde mig illa”, säger jag med en röst som inte bär. Jag känner att folk tittar på oss, men jag bryr mig inte längre. ”Fattar du inte? Det är du som har gjort mig illa – och nu förföljer du mig!”

”Kom, Sophie”, säger Jared. Han står bakom mig nu. ”Vi går.”

Jag stirrar ner på pappas hand på min arm och han släpper långsamt taget, låter den sjunka ner i sitt knä. Han ser ledsen ut. Det får mig inte att känna skuld längre. Mamma hade rätt. Allt är bara teater.

”Håll dig borta från mig”, säger jag och går sedan min väg ihop med Jared. När vi kliver in i hans bil ser jag att Andrew fortfarande följer mig med blicken inifrån kaféet. Jag vänder mig till Jared. ”Jag vill åka tillbaka till Greg. Kör fort. Jag vill inte att han ska se vart vi tar vägen.”

KAPITEL TJUGOSEX

LINDSEY

JAG SPRUTAR DISKMEDEL i diskhon tills löddret stiger och lägger sedan ner tallrikar, salladsskålar och bestick i vattnet och gnuggar bort den smälta osten och tomatsåsen. Jag tittar ut genom fönstret på mörkret utanför gaveln på Gregs hus. Jag sträcker upp handen och fäller ner persiennen. Greg rör sig bakom mig, lägger undan pizzaresterna. Jag har varit hemma hos honom många gånger, men i kväll känner jag mig inte bekväm med det, och jag vet inte riktigt varför. Det kan bero på att han tjatar om att jag ska ”känna mig som hemma”, eller på Sophies min när Greg antydde att vi skulle kunna stanna för alltid. Jag tittar på honom när han lägger pizzakartongen i återvinningen.

”Är du okej?” säger han när han får se att jag tittar.

”Ja, jag tänkte bara på Sophie.” Jag ler mot honom. ”Tack för allt det här.”

”Ett rent nöje.” Han rätar på sig. ”Så vad vill du göra nu? Titta på tv?” Han är också lite obekväm, inser jag. Varje gång vi är tillsammans är det en ”dejt”, eller också går vi raka vägen i säng. Ingen av oss vet hur vi bara ska vara i varandras sällskap. Vi har aldrig haft några hemmahelger tillsammans eller kvällar då var och en har sysslat med sitt under samma tak.

”Tv låter bra.” Det kommer med tiden, intalar jag mig. Men det pirrar fortfarande i mig av känslan att vilja rusa därifrån. Jag är inte redo för det här. Inte redo att leka familj med honom.

Greg hittar en actionfilm och jag säger att det låter bra, men jag bryr mig egentligen inte om vad vi tittar på och skulle ha gått med på vad som helst. Jag är distraherad, undrar över Sophie och Jared. Jag borde kanske ha sagt åt henne att stanna hemma, men jag ville se henne glad igen.

Strålkastarna från en bil lyser in på uppfarten och kastar strimmor av ljus på väggen. Jag reser mig och tittar ut genom fönstret, där jag känner igen Jareds bil.

”Sophie är hemma”, säger jag. Min lättnad blir kortvarig när jag ser silhuetten av deras huvuden förenas i en kyss. Jag går bort från fönstret.

På bottenvåningen hör jag Sophie stänga ytterdörren tyst, dra ner blixtlåset på sin jacka, ta av sig stövlarna och sedan gå med lätta steg uppför trappan. Hon lutar sig mot dörrkarmen in till vardagsrummet och lindar en hårslinga runt fingret.

”Vad tittar ni på?”

”Iron Man”, säger jag. ”Vill du göra oss sällskap?”

”Tack, men jag är trött.” Med en liten vinkning försvinner hon iväg genom hallen.

Jag försöker fokusera på filmen men kommer inte in i handlingen. ”Jag är också ganska trött. Jag tror att jag ska gå och lägga mig.”

”Jaså? Vill du att jag ska …”

”Nej, nej, sitt kvar och titta på filmen.” Jag gör mig i ordning för att lägga mig, tvättar ansiktet och smörjer in det, borstar tänderna. När jag är färdig tvekar jag om huruvida jag ska placera min tandborste bredvid Gregs, i hållaren. Till slut stoppar jag ner den i min necessär.

Jag går genom hallen till Sophies rum, knackar lätt, men hon svarar inte. Jag vill gå in och prata med henne, men bestämmer mig för att inte tränga mig på.

När Greg kommer och lägger sig en timme senare ligger jag fortfarande vaken och stirrar i taket. Jag hör fraset av kläder när han rör sig i sovrummet, vattnet som rinner i badrummet, hans elektriska tandborste. Jag borde vara glad över sådana vardagliga ljud, kanske till och med tröstas av dem, men jag saknar mitt eget hem, tyngden av Angus på mina fötter. Greg smyger ner i sängen bredvid mig och lägger handen på min mage. Jag rullar långsamt över på sidan, bort från honom. Hans hand glider ner över min höft, drar mig mot sin kropp medan han kysser mig i nacken.

”Inte när Sophie är i huset”, viskar jag.

”Hon hör ingenting från sitt rum.”

”Det är inte det som är poängen.”

Han släpper ut luften i en suck och rullar över på rygg. ”Det handlar inte om Sophie.”

Jag vänder också på mig. ”Vad menar du?”

Han reser sig på ena armbågen och vänder sig mot mig. ”Det här kommer inte att hända för oss, eller hur?”

”Det känns bara konstigt när Sophie är här. Om några dagar är jag …”

”Det är inte det jag säger.”

Jag är tyst och tittar upp på hans ansikte i skuggorna. ”Jag vet inte”, säger jag till sist.

”Jo, det gör du”, säger han. ”Jag märker när en kvinna är galen i mig och när hon inte är det.”

”Jag tycker väldigt mycket om dig, men …”

”Det är ingen fara, Lindsey. Jag har varit med förr. Du behöver inte hålla något tal för mig.” Han låter inte arg, mer resignerad.

”Vill du verkligen det här då?” säger jag. ”Är du redo att bli styvpappa till en tonåring? Hon kommer alltid att vara en del av vårt liv. Hon kommer hem på helger och lov.”

”Jag gillar Sophie.”

”Jag vet.”

”Men jag hoppades också att vi skulle kunna bilda en egen familj så småningom.”

”Jag är snart fyrtio.”

”Det finns många kvinnor som får barn när de är över fyrtio.”

”Jag har en dotter som blir arton om några veckor. Jag tror inte att jag kan börja om från början igen.” Varför sa jag ingenting om det här redan när vi började dejta? Antagligen därför att jag visste att det skulle innebära slutet. ”Vi borde ha haft det här samtalet tidigare. Förlåt.”

”Jag har inte frågat, för då skulle jag ha blivit tvungen att höra dig säga det. Jag antar att jag hoppades att vi med tiden …” Så jag var inte den enda som hade undvikit verkligheten.

Vi blir tysta. Det känns som om jag borde säga något, men alla tröstande ord eller försök att förklara ytterligare skulle bara låta nedlåtande.

”Jag ringer till Jenny i morgon”, säger jag. ”Vi kan bo hos henne.”

”Din bror då?”

”Det är det första stället som Andrew skulle leta på. Han vet inte var Jenny bor.”

”Vill du att jag ska sova på soffan?”

”Så klart inte. Det är din säng.” Jag pausar. ”Ska jag sova på soffan?”

”Stanna här”, säger han. ”Vi kan lika gärna ha det bekvämt.”

”Jag är verkligen ledsen.”

”Jag också.” Han rullar närmare. ”Vi kan väl ändå gosa, va? Det blir kallt här inne …”

Jag skrattar. ”Visst.”

När jag vaknar har Greg redan duschat och sitter i köket. Han är vänlig över kaffet, men kanske lite överdrivet artig eftersom han erbjuder mig grädde och socker två gånger och frågar om jag vill ha något att äta. Jag tittar på mobilen, kollar mina mejl. När jag tittar upp studerar han mig.

”Jag väntar på att Jenny ska höra av sig”, säger jag.

”Om du inte får tag på henne kan vi säkert ordna något för några dagar.”

”Tack. Det uppskattar jag verkligen.”

”Ja, men bara för att det inte är Lindsey och Greg för evigt betyder det inte att vi inte kan vara vänner.” Men hans leende når inte upp till ögonen och han smuttar oavbrutet på sitt kaffe, som om han är torr i munnen, eller måste hålla händerna sysselsatta. Jag tänker definitivt åka härifrån, även om det innebär att Sophie och jag måste ta in på hotell. Hans mobil ringer och han verkar bli spänd när han ser numret. ”Det är bäst att jag tar det här.”

”Problem?”

Han skakar på huvudet. ”Bara jobbgrejer.” Men han svarar abrupt och går sedan en trappa ner, som om han inte vill att jag ska höra samtalet.

Sophie är kvar i sitt rum och jag bestämmer mig för att väcka henne medan Greg är upptagen, så att jag kan berätta för henne i enrum om mina ändrade planer. Jag knackar på dörren. ”Sophie, får jag prata med dig?”

”Visst.”

Hon ligger fortfarande i sängen, med skissblocket uppallat mot benen medan hon jobbar med en teckning.

”Är allt som det ska? Varför gör du dig inte i ordning för skolan?”

”Jag ville bli färdig med den här.”

Jag tittar på hennes teckning, där blad och florstunna fjärilsvingar i mörka pennstreck lyfter i en uppåtgående spiral, strävar mot något utom synhåll. Jag minns vad hon sa om fjärilseffekten för några veckor sedan, och kaffet bränner i magen på mig.

”Det har blivit ändrade planer”, säger jag. ”Vi ska åka och bo hos Jenny i några dagar. Vi hämtar Angus och tar färjan över till Vancouver efter din sista lektion.”

Hon slutar teckna och tittar på mig. ”Varför ska vi åka härifrån redan?”

”Greg och jag pratade i går kväll och har insett att det inte kommer att fungera mellan oss.”

”Har ni gjort slut? Men varför?”

”Vi är bara väldigt olika. Vi borde ha räknat ut det tidigare, men jag antar att vi båda hoppades … Jag är ledsen över att jag drar in dig i det här, vännen.”

Nu ser hon irriterad ut. ”Ja. Du tvingar iväg mig igen.”

Jag är osäker på ifall hon menar när hon var liten eller när vi åkte hemifrån i går, men oavsett vilket så har hon rätt. Under många år före Greg tog jag inte ens hem någon alls. Efter att ha flackat omkring medan vi gömde oss för Andrew ville jag inte utsätta henne för fler omvälvningar. Nu verkar jag inte kunna göra annat än att vända upp och ner på hennes värld. Varje dag kommer en ny jordbävning.

”Jag vet”, säger jag. ”Förlåt. Vi pratar om det senare, okej? Jag hjälper dig att packa.”

”Jag har skola den här veckan. Jag kan inte åka till Jenny.”

”Det är bara tills polisen kan prata med din pappa och förhoppningsvis gripa honom. Jag är säker på att lärarna kommer att förstå, och de kanske kan mejla uppgifter till dig.”

”Tänk om de inte kan bevisa att det var han? Måste vi stanna i Vancouver då?” Hon börjar bli mer upprörd, ansiktet är rött och flammigt och hon håller hårt om en lock av sitt hår.

”Jag vet inte. Om din pappa hittar oss hemma hos Jenny måste vi ge oss iväg någon annanstans.”

Hon lägger teckningen åt sidan och slänger pennan ovanpå, som om hon ger upp. ”Han kom in på kaféet i går kväll när jag var där med Jared. Han satte sig hos oss.”

Jag spärrar upp ögonen innan jag kan hejda mig. Det var därför hon gick raka vägen till sitt rum. Det gör mig upprörd att hon inte berättade, men jag vill inte skälla på henne. Inte nu.

”Vad sa han?”

”Han var arg över att jag hade struntat i honom. Han följde efter mig dit, mamma.” Hon ser riktigt rädd ut. ”Jag vet inte hur jag ska göra för att han ska lämna mig i fred.”

”Det är precis därför vi måste lämna Dogwood.”

”Men Jared då?”

”Du kan ringa, skajpa. Han kanske kan komma och hälsa på över helgen, men jag vet inte, vännen. Din pappa kan utnyttja honom för att hitta oss.”

”Han var väldigt bestämd med att han aldrig skulle skada Angus – och han lät så övertygande. Det var som om han till och med trodde på det själv.” Hon lutar sig mot mig. ”Jag vill aldrig se honom mer.”

”Det behöver du inte. Det ska jag se till.” Jag reser mig från sängen. ”Varför tar du inte och duschar så skjutsar jag dig till skolan sedan. Jag ska prata med din rektor, så löser vi det här.”

”Får jag åtminstone tala om för Delaney och Jared vart vi ska?”

”Säg att vi måste åka, men nämn inte Vancouver.”

”Tror du att vi är tillbaka till min födelsedag?”

”Jag hoppas det.”

”Det här är så overkligt.”

”Jag vet, men det kommer att ordna sig. Jag lovar.”

Jag häller upp en kopp kaffe till åt mig och lyssnar till vattnet som strilar i duschen. Jag undrar vad min dotter tänker. Jag kan inte föreställa mig hur det måste kännas för henne – att vara rädd för sin pappa, osäker på sin framtid. Jag lovade henne att allt skulle ordna sig, men jag vet inte hur jag ska kunna hålla det löftet. Jag måste bara få bort henne härifrån.

Greg har varit ute länge nu. Jag tittar in i sovrummet, men han är inte där. Jag går nerför trappan och märker att det drar kallt. Ytterdörren är öppen. ”Greg?” Jag snubblar nästan över honom där han sitter på yttertrappan. Han trycker handen mot sidan av huvudet, fingrarna är röda av blod.

”Greg! Vad har hänt? Hur är det med dig?”

Han tittar upp på mig och rycker till. ”Jag skottade ute vid infarten, stod framåtböjd, du vet. Och så hörde jag en bil som närmade sig snabbt. Jag försökte flytta mig ur vägen, men den träffade mig på axeln – måste ha varit sidospegeln.” Han tar bort handen och tittar på blodet. ”Jag slog huvudet i en sten när jag ramlade.”

”Kom in så får jag titta på det.” Jag hjälper honom upp på fötter och vi går långsamt uppför trappan, där jag sätter honom vid bordet och tar lite is från frysen som jag lägger i en handduk. Han rycker till när jag försiktigt trycker den mot såret. ”Jag tror att du behöver sys”, säger jag. ”Såg du bilen?”

”Det lät som en pickup. När jag tittade upp hade den redan hunnit runt hörnet.”

Sophie kommer ut i köket klädd i skolkläder och med vått hår. Hon tvärstannar när hon ser oss. ”Vad har hänt?”

”En bil körde på Greg när han skottade, men den åkte bara vidare.”

”Tror du att det var Andrew?” säger hon, och jag nickar.

”Det kan ha varit en olycka”, säger Greg. ”Det är svårt att se genom träden där tomten slutar. Jag borde ha haft reflexvästen på mig.”

Jag tittar på honom. ”Du måste prata med polisen – och vi kör dig till sjukhuset.”

”Jag behöver bara lite smärtstillande.” Han reser sig upp och går mot badrummet, men är ostadig och blek. Jag följer efter honom, med Sophie tätt efter.

”Du behöver absolut sys”, säger jag. ”Jag kör dig till sjukhuset.”

Han tittar sig i spegeln och rör försiktigt vid såret. ”Jag kan ta bilen.”

”Det är vansinnigt. Du kan inte köra nu.”

”Du borde låta henne skjutsa dig”, säger Sophie. ”Då blodar du åtminstone ner vår bil i stället för din egen.”

”Hon har en poäng”, säger Greg. Han ler, men möter inte min blick, och jag undrar om det har något med vårt samtal i går kväll att göra. Jag kan inte göra något åt det, men jag tänker få ut Sophie ur det här huset och bort från Dogwood innan Andrew hinner göra sitt nästa drag.

KAPITEL TJUGOSJU

LINDSEY

PÅ VÄG TILL akuten ringer jag till inspektör Parker, som genast kommer till sjukhuset. Hon pratar med Greg medan Sophie och jag går till kafeterian och tar en kopp kaffe, och sedan kommer hon ner och möter oss där. Jag väntar medan hon rör ner socker i kaffet. Hon slickar på skeden med ett litet belåtet leende innan hon lägger den åt sidan. Hon ser min förvånade min.

”En gammal vana”, säger hon. ”Mamma lät mig aldrig äta godis, så jag brukade slicka av hennes sked när hon inte tittade.” Jag ler av artighet. Jag är för orolig för att uppskatta barndomsminnen. Hon sträcker på sig som om hon är redo att ta itu med uppdraget.

”Det tar en dag till innan vi får listorna över Andrews mobiltrafik. Under tiden ska jag be honom komma in på ett samtal. Han säger antagligen inte mycket, men avslöjar kanske någonting, och så kan vi försöka få honom att låta oss undersöka hans bil utan tillstånd, vilket skulle ta längre tid att få. Om den står parkerad på en gata eller på en allmän parkering kan vi ta en titt utan att han ger oss lov.

”Vi ska bo hos en vän till mig i Vancouver”, säger jag. Jenny ringde tillbaka medan vi väntade på läkaren, och insisterade på att vi skulle bo hos henne. Jag bäddar sängarna nu.

”Det tycker jag är en god idé”, säger Parker. ”Jag håller dig informerad om utredningen.”

”Han kanske åker hem till mig. Han kan försöka ta reda på vart jag har tagit vägen.”

”Jag kör förbi några gånger.”

”Ursäkta mig.” Sophie reser sig upp och går för att beställa mer kaffe.

Jag lutar mig närmare Parker. ”Snälla, säg att ni griper Andrew.”

”Om vi kan visa att det är han som är ansvarig, ja.”

”Vem kan det annars vara?”

”Vi måste bara vara säkra.” Det är något i hennes blick, något hon håller inne med, och jag undrar vad Greg har sagt. Jag kastar en blick på Sophie. Hon stirrar ut genom fönstret medan hon väntar på sitt kaffe och snurrar en slinga av sitt hår runt, runt.

Greg är tyst på vägen hem och säger inte mycket när vi släpper av honom heller. Läkaren sa att han skulle bli bra, men han har fått flera stygn, är blåslagen på axeln och kan behöva vara hemma från jobbet en dag eller två. Han har smärtstillande tabletter, men jag känner mig ändå som den värsta flickvännen – exflickvännen – i världen när jag säger att vi vill hinna med eftermiddagsfärjan. ”Gör det något?” frågar jag. ”Vill du att jag ska ringa efter någon?”

”Jag tittar på tv”, säger han. ”Jag klarar mig, men ni borde sticka iväg till Vancouver.” Han tar min hand. ”Ta hand om dig, okej? Och ring mig om du behöver något.”

”Tack.” Jag ler och blinkar tillbaka tårarna. Varför måste han vara så förbannat snäll?

När vi har sagt hej då åker vi till Sophies skola, pratar med hennes rektor och hämtar hennes lektionsplaneringar, vilka Sophie mer än gärna skulle ha lämnat kvar. Sedan hämtar vi Angus på kliniken. Trots att Marcus erbjöd sig att betala veterinärräkningen tar jag hela summan på mitt kreditkort, och kvider inombords när jag ser saldot. Angus blev så glad att se oss att han mer eller mindre släpade Sophie efter sig ut från kliniken och hoppade in i baksätet.

Parker möter oss vid vårt hus – hon hade erbjudit sig att följa med oss dit medan vi bommade igen huset och hämtade några fler saker. När jag släcker den sista lampan och låser dörren pausar jag på verandan och tittar tillbaka in genom fönstret. Julgranen står fortfarande kvar där inne, ensam i skuggorna. Våra liv har stannat upp, precis som de gjorde för elva år sedan.

Jag förnimmer Parker och Sophie bakom mig. Sophie flyttar över vikten till det andra benet och rör lätt vid min arm. ”Kom så åker vi, mamma.”

Terminalen är upplyst och färjan tornar upp sig ur vattnet – nästan lika stor som ett kryssningsfartyg. Bilstrålkastare guppar upp och ner när bilarna kör av den och metallrampen ger ifrån sig ett ihåligt klonk varje gång ett fordon passerar. Jag betraktar arbetarna i reflexvästar som dirigerar trafiken med händer som rör sig i en välkoreograferad dans. Vi får snart köra ombord.

Vi åkte väldigt sällan till Vancouver när jag var barn – färjebiljetterna är dyra för en familj på fyra personer – men Andrew och jag tog med oss Sophie över några gånger, på en konsert, en skolresa till vetenskapsmuseet, ett besök på akvariet. Sophie älskade namnen på båtarna: Queen of Coquitlam, Queen of Cowichan, Queen of Oak Bay. För henne var det ett roligt äventyr. Hon ville åka i hissen, gå ut på däck och spana efter späckhuggare och knölvalar, och gå till restaurangen och äta hamburgare eller fish & chips eller chicken fingers med pommes och tjock sås.

Jag åt sällan ombord på färjan. Min mage blev orolig i hård sjö, men framför allt berodde det på kaoset i mitt liv, på rädslan för Andrew, som var lika omfattande och vidsträckt som havet utanför fönstret.

Jag spanar i sidospeglarna nu och i backspegeln efter en vit pickup. Vi har väntat i bilen i en timme, i förhoppning om att komma med fem-båten, och bara varit ute en snabbis med Angus ett par gånger.

Sophie är orolig för att Andrew ska försöka kontakta henne igen – ”Han blev så arg när jag bara gick därifrån, mamma” – men än så länge har hon inte fått något sms eller röstmeddelande. Jag ser henne leka med mobilen och tänker på att hon alltid har den med sig vart hon än går.

”Var din pappa ensam med din mobil någon gång?”

Hon tittar på mig från sidan. ”Nej. Hur så?”

”Jag funderade på om han kan ha ställt in den så att den visar var vi är.”

Hon stirrar ner på sin telefon som om den har förvandlats till ett ormbo. ”Du menar, som en sådan där mobilspårningsapp?”

”Ja, men han måste väl installera en, eller hur?”

Hennes min blir lugnare när hon tänker igenom saken. ”Jag har alltid haft den i fickan när jag har träffat honom.” Hon tittar på mig. ”Skulle han kunna ha satt något på bilen?”

”Herregud. Jag vet inte. Vi borde kanske titta efter.” Vi går ut och kikar in under bilen. ”Titta efter något litet och fyrkantigt”, säger jag. ”Som sådana där lådor som folk gömmer sina nycklar i.”

Vi använder ficklampan i telefonen och känner efter med händerna, som blir smutsiga av intorkat vägsalt och kalla av snö. Folk i raden av bilar bakom oss undrar antagligen vad sjutton vi sysslar med, men det bryr jag mig inte om. Jag är bara lättad över att vi inte hittar något. Tillbaka inne i bilen gnyr Angus och slickar mig frenetiskt på halsen, som om jag har varit borta i fem dagar och inte i fem minuter. Sedan skjuter han fram huvudet mellan oss, använder centrumkonsolen som huvudkudde och blundar. Sophies telefon kvittrar av några sms. Det ena efter det andra. Hon knappar in ett svar.

”Har du berättat för Jared att vi ska till Vancouver?”

Hon skakar på huvudet. ”Bara att vi åker bort den här veckan, men att jag inte kan berätta för någon vart vi ska. Han är också orolig för oss.”

Det känns konstigt att tänka på att den där grabben oroar sig för min dotters säkerhet, och för min. ”Det verkar vara ganska seriöst mellan er.”

Hon gör uppehåll i knappandet och vänder sig mot mig med höjda ögonbryn. ”Allvarligt, mamma? Är det här rätta läget för ett förtroligt samtal?”

”Vi gör ju ingenting annat.”

”Vi flyr från min psykopatfarsa.”

”Du kan skämta så mycket du vill, men jag vet att du är upprörd.”

Hon lägger ner telefonen. ”Varför kunde han inte vara normal? Han behövde inte vara perfekt, förstår du? Jag ville bara ha en pappa.”

”Jag är verkligen ledsen över att det inte blev som du hoppades. Jag ville också att du skulle ha en pappa. Det är en av anledningarna till att jag stannade hos honom så länge.”

Hon släpper ut luften i en tung suck och lutar sig tillbaka mot ryggstödet. ”Du måste tycka att jag är en riktig idiot som faller för hans lögner.”

”Inte alls.” Jag rör vid hennes hand så att hon vänder sig mot mig. ”Jag vet hur charmig han kan vara. Jag gifte mig med honom, som du kanske minns?”

”Ja, vad tänkte du på, egentligen?” Hon tittar på mig.

”Jag tänkte att det kanske skulle ge mig en fantastisk dotter.” Jag ler.

Hon stirrar ut genom fönstret och plockar med sitt mobilfodral. ”Vad ska vi göra i morgon? Jag har ingen lust att sitta inne och vara rädd hela dagen.”

”Vad sägs om att gå på några konstgallerier?”

”Okej, och vi kanske kan åka in till centrum.”

”Visst. Vad du vill.”

Parkeringsljusen blinkar till på en av bilarna i början av kön. Äntligen får vi köra ombord. Vi väntar på bildäck tills färjan har lagt ut från terminalen, sedan tråcklar vi oss fram mellan bilarna och går fram till sidan där vi sticker ut huvudena genom de stora, öppna fönstren. Den saltmättade vinden leker med håret medan vi ser ljusen i hamnen bli allt mindre och försvinna bakom oss.

När vi kommer fram till Jennys hus är vi helt slut av färjeturen och dagens stress. Chris ringde medan färjan lastades av – jag hade lämnat ett meddelande till honom tidigare, men han jobbade sent. Hans flickvän sa att han hade tagit på sig en del övertidsarbete för att försöka spara ihop lite pengar innan barnet kommer. När jag berättade för honom att Greg hade blivit skadad svor han så häftigt att jag fick lov att ta telefonen från örat. Efter en stund lugnade han ner sig och sa: ”Kom och bo hos oss.”

”Det skulle vara alldeles för jobbigt för Maddie. Du behöver fokusera på din familj.”

”Ni är min familj, dumbom.”

”Jag klarar mig fint i Vancouver. Jag lovar.”

”Det är nog bäst för dig.”

Orden lät olycksbådande, men jag vet att hotet inte var riktat mot mig. Jag är glad över att Chris har Maddie och barnet i sitt liv, annars skulle jag bli orolig för att han tänkte konfrontera Andrew. Jag ringde upp de flesta av mina kunder medan vi väntade i kön till färjan och förklarade att det hade hänt något som tvingade mig att ändra i mitt schema, och att Rachelle skulle komma i mitt ställe.

Jag var inte säker på hur Marcus och jag förhöll oss till varandra sedan vårt tafatta avsked häromdagen, så jag sms:ade till honom: Måste sticka från stan. Ringer senare och förklarar.

Han skrev tillbaka. Är allt okej?

Inte direkt, men vi mår bra. Jag berättar mer senare.

Sophie går och lägger sig med sin mobil, och Jenny och jag sitter uppe sent och pratar över ett glas vin medan Angus håller oss sällskap. Vi sitter i våra myskläder – leggings och säckig tröja för min del, yogabyxor och T-shirt som det står NAMASTE på för hennes. Hon har undervisat i yoga och hennes armar är seniga och hennes rörelser långsamma som en ballerinas. Jag njuter av att få umgås med min vän, om än inte av anledningen till besöket. Vi har druckit några glas vin och det hettar i ansiktet. Jenny är också rödflammig, ögonen är blankare och rösten högre. Vårt allvarliga samtal övergår i snuskiga skämt och svart humor över tillståndet i våra respektive kärleksliv. Hon har testat Tinder, visar mig hur jag ska swajpa till höger, och jag hjälper henne att välja några nya foton till hennes profil. Efter midnatt uppmanar hon mig att gå och lägga mig.

”Den här röran kommer att vara kvar här i morgon också, och du behöver sova”, säger hon. ”Jag gör frukost. Du börjar se ut som ett benrangel.”

”Tack så hemskt mycket.”

Hon blinkar åt mig. ”Jag skulle ändå kasta mig över dig.”

Jag skrattar. ”Är det så desperata tider?”

Hon blir allvarlig igen. ”Jag är så ledsen för att han utsätter dig för allt det här igen.”

Jag lutar mig fram och kramar om henne. ”Tack.”

Klockan är bara sex på morgonen, men jag har legat och vridit och vänt på mig den senaste timmen och bestämmer mig till sist för att gå upp och göra kaffe. Jag häller upp en kopp, tvekar en stund och lägger sedan i två rågade skedar socker. Jag behöver kicken. Ögonen känns påsiga och jag ser säkert ut som fan. Sophie sover fortfarande, men Jenny kommer antagligen snart att studsa ut ur sitt rum och erbjuda mig en spenatsmoothie eller linfröpannkaka, eller något annat som garanterat ska ge mig energi. Jag bläddrar igenom mina Facebooknyheter, läser hjärndött kändisskvaller.

Ett sms från Marcus poppar upp. Ring när du kan. Orolig för dig!

Är du uppe nu?

Ja!

Jag tar en kopp kaffe till och slår hans nummer. Han svarar direkt. ”Mår du bra?”

”Ja, förlåt att jag inte ringde i går kväll”, säger jag. ”Jag var helt slut.”

”Vad har hänt?”

”Greg blev påkörd av en bil när han skottade infarten. Han såg inte vem som gjorde det, men jag tror att det var Andrew.”

”Helvete. Blev han illa skadad?”

”Han har en lindrig hjärnskakning och fick sy några stygn, men han kommer att bli bra.” Jag hoppas att det fortfarande stämmer. Jag sms:ade honom i går kväll för att tala om att vi var framme i Vancouver och frågade hur han mådde. Han svarade aldrig.

”Var är du?”

”I Vancouver. Vi får bo hos Jenny tills de griper Andrew för att ha drogat Angus. Och de ska kontrollera hans mobil för att se ifall han var i närheten av Gregs hus.”

”Har de inte gripit honom än?” Han låter lika bestört som jag känner mig.

”De måste förhöra honom först och titta på hans bil.” Jag kastar en blick på klockan. ”Jag ska ringa till Dana strax. Det är polisen som har jobbat med vårt ärende.”

”Hur hanterar Sophie allt det här?”

”Hon är omskakad och verkar brottas med en del skuldkänslor, men det är jag som har svikit henne. Det var illa nog att jag drog med henne hem till Greg, och så till råga på det gjorde vi slut och nu är vi i Vancouver – långt ifrån hennes bästa kompis och hennes pojkvän. Den stackaren har gått igenom så mycket. Vad tusan ska jag ta mig till?”

”Vänta lite. Backa bandet. Vad hände med dig och Greg?”

”Vi insåg att vi inte har någon framtid, så det var ingen mening med att fortsätta.” Jag väntar på att han ska säga något om att han visste att det här skulle hända, men han är bara tyst. Sekunderna går, och jag måste kämpa emot lusten att fylla tomrummet med pladder.

”Det är en stor förändring”, säger han till sist. ”Är du okej?”

”Ja.” Jag ser mig omkring i Jennys prydliga kök och känner ett styng av saknad efter mitt hem, efter mina vanliga rutiner. Så här dags skulle jag gå upp och åka över till Marcus för att träna, och sedan skulle vi prata en stund över en kopp kaffe. Jag är besviken över att inte få träffa honom i dag. Jag har blivit beroende av de där träningspassen, av endorfinruset, och av att avsluta med att föra djupa samtal om livet eller skratta åt ingenting.

”Jag kan inte träna med dig i dag”, säger jag. ”Kommer du att sakna mig?” Jag försöker med lite skämtsamhet vänner emellan, för att lindra stressen och den brutala verkligheten i min situation, men kanske är jag också lite nyfiken. Kommer han att sakna mig?

”Det blir definitivt inte detsamma. Tiden går mycket fortare när jag har dig att plåga.” Hans tonfall är också vänligt och retsamt. Ingenting mer.

”Jag kanske gör några armhävningar och ber Jenny att skrika på mig.”

Han brister ut i skratt. Jag trycker mobilen mot örat, fascinerad av ljudet. Han verkar annorlunda, lättare. Jag är osäker på vad som har förändrats.

Sedan tänker jag på Andrew igen. Han vet antagligen att jag brukar åka hem till Marcus. Han kan till och med ha sett oss genom fönstret när vi pratar och dricker kaffe. En ny våg av vrede och hat över hur han har trängt sig in i mitt liv, sköljer över mig. ”Var försiktig i dag”, säger jag. ”Han kanske letar efter mig.”

”Jag hoppas att han dyker upp här. Jag skulle vilja växla ett par ord med honom.”

”Snälla, gör ingenting dumt. Om du ser honom, ring bara polisen, okej?”

Då blev det tyst en stund. ”Okej. Ring mig så snart du vet vad som händer. Om du behöver ha något hemifrån ditt hus så kan jag ta färjan över med det.”

”Det uppskattar jag verkligen.”

”Var försiktig, okej?”

”Alltid.” Vi är båda tysta nu. Jag tänker på honom där han står i sitt kök, eller kanske sitter på sängkanten och tittar ut genom fönstret mot havet. Jag undrar vad han har på sig på morgnarna. Den svarta morgonrocken som jag har sett hänga på hans badrumsdörr? Boxerkalsonger?

”Jag måste gå”, säger jag. ”Det var fint att höra din röst.” Min egen röst är mjukare och mer avslöjande än vad jag hade tänkt mig. Jag avslutar samtalet innan han hinner svara.

Mitt nästa samtal går till inspektör Parker, som berättar att hon förhörde Andrew kvällen innan.

”Han har varit väldigt tillmötesgående och hävdar bestämt att det inte är han, förstås”, säger hon. ”Jag rekommenderar ändå åtal och vi ska ta in honom senare i dag, men jag måste varna dig för att om inte rätten tycker att vi har tillräckligt med bevis kommer han att släppas inom tjugofyra timmar.”

”Vad säger mobillistorna?”

”De visar inte att han var i närheten av Gregs hus i går morse, men han medger att han följde efter Sophie från kaféet kvällen före, vilket inte är något brott mot ordningskontraktet eftersom Gregs adress inte nämns i det, utan bara din.”

”Varför följde han efter Sophie? Han måste ha letat efter mig.”

”Han sa att han inte visste att du bodde där. Han tror att någon stalkar dig och Sophie och ville försäkra sig om att ingen följde efter henne.”

”Det var det löjligaste jag någonsin har hört. Du tror honom väl inte, eller?”

”Det handlar om vad vi kan bevisa, och just nu har vi inga bevis för att han körde på Greg med sin bil. Det finns inga märken eller bucklor, inte ens en repa. Det kan ha varit någon som var arg på Greg. Han nämnde att han har haft en del problem på sistone, men dem kan jag inte gå in på med dig.”

”Problem? Han har aldrig …” Jag minns samtalet han fick samma morgon som han blev påkörd. Och hans skämt om att han behövde låna pengar. Han kanske har svårigheter som jag inte vet någonting om. Jag blir upprörd över att han inte har anförtrott sig till mig, men så har jag ju inte heller varit särskilt öppen för att lyssna på sistone. ”Det spelar ingen roll”, säger jag. ”Jag vet att det var Andrew.”

”Min instinkt säger mig också att det var Andrew, men domstolen bryr sig inte mycket om instinkter.”

”Jag kommer att behöva leva gömd i resten av mitt liv.”

Jag hör hur hon drar efter andan och låter luften pysa ut mellan tänderna. ”Jag tänker hålla honom under noggrann uppsikt. Det lovar jag, Lindsey.”

”Tack. Det uppskattar jag.” Jag tittar bortåt hallen. Jag hör att Jenny rör sig i sitt sovrum, och Sophie kommer snart att vakna. ”Jag måste sluta.”

Hon är tyst ett par hjärtslag, och säger sedan: ”Var försiktig.”

”Det ska jag.”

Jag avslutar samtalet och stirrar ner i mitt kaffe. En fruktfluga har landat på ytan och drunknat. Dess lilla kropp åker runt i en cirkel. När jag petar på den med fingertoppen flyter den bara iväg.

KAPITEL TJUGOÅTTA

SOPHIE

JAREDS ANSIKTE ÄR en skuggig fläck på min laptopskärm som växlar mellan att vara skarp och suddig, med leendet fruset för ett ögonblick och rösten fördröjd som i en utländsk film. Väggarna i hans sovrum blir tydliga först och sedan följer resten av honom. Han lutar sig närmare, med sina svarta ögon bara någon decimeter från skärmen. Det känns som om jag skulle kunna sträcka ut handen och röra vid hans tjocka underläpp, känner lusten att trycka mina läppar mot hans som jag kunde ha gjort mot en affisch av en tonårsidol när jag var liten. Jag tittar på den lilla bilden av mig själv nere i ena hörnet och försöker vrida på huvudet så att mitt hår ser så bra ut som möjligt, och visa lite av mitt nyckelben och den övre delen av urringningen.

”Var är du?” säger han.

”I gästrummet. Det är fint.” Rummet är fräscht, med ljust turkosblå väggar och ett vitt överkast med skarpt avtecknade mörka trädgrenar och lite blågrön himmel högst upp. När jag vaknade i morse kändes det som om jag låg i ett somrigt hav av svalt blått, vilket var lugnande tills jag hörde mamma prata ute i köket och mindes att vi var på flykt igen.

”Varför pratar du så tyst?” säger han.

”Jag vill inte att mamma ska höra.” Okej, så det var kanske lite av en vit lögn när jag sa att Jared inte visste vart vi skulle. Han visste inte den exakta adressen. Jag såg bara ingen anledning att dölja någonting annat för honom. Det är ju inte som om han skulle skvallra för pappa.

Han lutar sig närmare. ”Skolan sög utan dig i dag.”

”Jag önskar också att jag var där. Mamma och jag åkte iväg och tittade på några konstgallerier.” Mammas ansikte var spänt när hon tråcklade sig fram genom Vancouvertrafiken, och leendet var skört, som om hon hade limmat fast det – som om jag inte var medveten om att hon var upprörd. Hon envisades med att vi skulle stanna på Starbucks och unna oss något gott fastän hon i vanliga fall alltid klagar på hur dyrt allting är där, så jag förstod att vi skulle ha ett nytt ”samtal”. Jag beställde myntate. Min mage klarade ingenting annat.

”Vad händer med din farsa?”

”Han blev gripen i dag. Mamma försöker få det att låta som om han ska lämna oss i fred nu, men jag märker att hon inte tror på det själv.” Hon drack sitt kaffe på rekordtid medan hon pratade, och rev sönder sockerförpackningen i en miljon små konfettibitar med sitt lugnande leende fortfarande på plats, men jag har sett det för många gånger för att det ska vara någon tröst.

”När kommer ni hem då?”

”Jag vet inte. Jag tror att hon oroar sig för att pappa ska komma undan med allting så hon kanske vill att vi ska bo kvar här. Jenny har extra sovrum och mamma äger ändå inte huset vi bor i.”

”Men hur blir det med din mammas företag då?” Hans mörka ögon ser oroliga ut och han lutar sig riktigt nära skärmen. Jag gillar att han låter upprörd och inte försöker dölja det. Om han betedde sig som om han inte brydde sig skulle allt det här vara ännu jävligare. Om möjligt.

”Jag hörde henne prata med Jenny i köket innan du och jag började skajpa. Jenny säger att hon kan skaffa henne massor med nya kunder i stan, och att taxorna här är högre.”

”Jag vill inte att du ska flytta.”

Hans ord väcker lite hopp hos mig, en ljuvlig utandning av lycka och värme. ”Jag vill inte heller flytta, men vi kommer att gå på universitetet tillsammans i september.” Vi har kommit in på UBC i Vancouver båda två. På olika program, men vi kommer att vara på samma campus.

”Det är ju nio månader dit.”

Som han säger det känns det ännu längre. Som omöjligt lång tid.

”Jag vet inte vad jag ska göra”, säger jag. ”Jag vill inte bo här.”

”Kan du inte bo hos Delaney?”

”Jag nämnde det för mamma, men hon är alldeles för skärrad.” Jag försökte föra det på tal. Du vet väl att Delaneys föräldrar har ett extra rum … Men jag tystnade när jag såg hennes min.

”Tror hon att han kommer att skada dig?” Jared ligger på sängen och stödjer sig på ena armbågen så att armmusklerna sväller. Jag minns hur fast hans kropp kändes mot min när vi hånglade, och hur mycket starkare han var än vad jag hade trott.

”Jag är inte rädd för honom på det viset. Men jag tror att han skulle kunna skada mamma. Visste du att han följde efter oss hem den där kvällen?”

”Menar du allvar? Jag körde ju alla möjliga omvägar.” Han hade tagit olika gator, fram och tillbaka genom området, medan jag hade spanat efter Andrews strålkastare i sidospegeln.

”Jag vet.”

”Jag kanske borde åka hem till honom och kolla vad han har för sig.”

”Åh, herregud. Nej! Gör inte det.”

”Okej, men du behöver bara säga till så åker jag dit och ber honom dra åt helvete.”

Jag älskar att han är så beskyddande, men han såg rädd ut när pappa kom och satte sig hos oss. Jag tittar mot dörren. Jag hör skramlet av kastruller och känner doften av mat, någonting med lök och vitlök. ”Jag måste gå. Maten är snart klar.”

”Ska vi skajpa senare? Vi kan titta på tv tillsammans.”

Jag glider ner i sidled i sängen så att det är som om jag ligger bredvid honom. ”Jag saknar dig verkligen.”

Han vrider också på sig så att han ligger på sidan. ”Jag gillar att se dig från den här vinkeln”, säger han. ”Jag önskar att jag kunde röra vid dig.” Han lyfter handen och rör vid skärmen.

”Jag har funderat på det”, säger jag, då avståndet får mig att känna mig djärv, trygg med att avslöja mina verkliga känslor. ”På vad som skulle ha hänt om jag inte hade sagt nej …”

”Jag är glad att du gjorde det. Det var inte rätt tillfälle. Jag vill att det ska kännas bra för dig och att du litar på mig. Så att du vet att det är på riktigt.”

Den andlösa hickan är tillbaka i mitt bröst igen. ”Är det här på riktigt?”

”För mig är det det. Jag hoppas att du kommer tillbaka till Dogwood snart. Jag ska ha fest i helgen och jag kan inte fatta att du inte kommer att vara här.”

Jag rullar över på mage. ”Fest? Vadå för fest?”

”Mina föräldrar sa att jag kunde bjuda hit folk, det blir bara det gamla vanliga gänget.”

”Det låter kul.”

”Det skulle vara roligare om du var här.” Det låter om hans telefon och han tar upp den, läser sms:et med ett leende och klickar sedan snabbt iväg ett svar. Jag är förvånad. Han brukar inte titta på mobilen medan vi pratar – och han svarar aldrig någon annan än mig så där snabbt.

”Vem var det där?”

Han skickar iväg sitt svar innan han tittar på mig igen. ”Bara Taylor.”

Taylor. Den söta blonda tjejen som han gick ut med förra året. Den som han gjorde slut med därför att han tyckte att hon var för flirtig. Hon är populär, sportig, går alltid i trendiga kläder och verkar faktiskt vara trevlig. Jag kommer ihåg när de var ihop. De såg ut som det perfekta paret.

”Pratar du fortfarande med henne?”

”Ibland.” Han rycker på axlarna. ”Hon har bråkat med sina föräldrar och frågade om jag kunde ta en kaffe med henne.”

”Vad svarade du?”

”Att jag var upptagen.”

Det låter inte som om han nämnde mitt namn. Vet hon att jag är hans flickvän? Alla lyckokänslor börjar dunsta. ”Kommer hon på din fest?”

”Jag vet inte. Kanske.” Han ger mig en underlig blick. ”Vad är problemet?”

”Ingenting. Jag har bara inte tid med några lekar.” Det sticker i ögonen och ansiktet hettar och jag vet att jag ser upprörd ut. ”Du kanske borde gå ut och fika med Taylor. Hon gillar dig tydligen fortfarande och det händer så mycket annat i mitt liv. Jag kan inte ens komma på din fest.” Hela samtalet håller på att skena bortom all kontroll, men jag kan inte hejda tankarna som sliter sig ut ur mitt huvud.

”Vänta, sluta. Jag bjuder henne inte, okej?”

”Det är inte det.” Men det är det, och nu tror han antagligen att jag är störd och svartsjuk och att ingenting av det här egentligen är viktigt eftersom mitt riktiga liv är så trassligt, och nu är han arg, drar ihop ansiktet till en min som jag aldrig har sett förut. Han ser äldre ut.

”Det här beror på din farsa, eller hur?” säger han. ”Du sitter fast i Vancouver och tror att jag tänker dumpa dig bara för att jag inte vill ha något med det att göra?”

Jag säger ingenting. Han har träffat mitt i prick, och jag tycker inte om hur det låter.

”Jag bryr mig inte om var du bor”, säger han. ”Du är den enda tjejen jag vill ha, och jag kan ta mig igenom vad som helst tillsammans med dig, okej? Men jag önskar att din farsa kunde försvinna.”

Allting lägger sig inombords, ett slags stilla lugn sprider sig genom kroppen, precis som när vinden under en vinterstorm plötsligt bara hejdar sig. Han förstår.

”Det är som om han har tagit över allting, om du fattar? Han har blivit galen.”

”Ja. Någon behöver visa honom vad galen egentligen är.”

Jag rynkar pannan mot honom. ”Vad menar du med det?”

”Det beror på vad du tycker är galet?” Han ler, men det är ett annat slags leende än vad jag har sett förut. Jag tycker inte om det. Jag hör steg som närmar sig. ”Mamma kommer, jag måste sluta. Jag kopplar upp mig senare.” Jag avslutar samtalet och stirrar sedan på skärmen med hjärtat hårt bultande i bröstet. Tänk om han sticker och pratar med min pappa? Tänk om de börjar bråka?

Fingrarna svävar ovanför tangentbordet. Mamma kommer närmare. Hon stannar utanför min dörr. ”Middagen är klar, Sophie.”

”Okej. Jag ska bara avsluta läxorna.” Stegen försvinner bort. Jareds ikon visar att han fortfarande är online. Jag borde ringa upp igen och se till att han håller sig borta från pappa. Mobilen ringer och jag tar upp den med en snabb titt på displayen. Jag känner inte igen numret. Andrew?

Jag trycker telefonen mot magen för att dämpa ljudet en stund medan jag tänker. Jag vet inte vad jag ska göra. Stänga av telefonen? Ropa på mamma? Prata med honom?

Innan jag hinner tänka mer svarar jag. ”Vem är det?”

”Det är Andrew. Vi behöver prata.”

”Jag sa ju åt dig att lämna mig i fred.” Blodet rusar så snabbt genom kroppen och huvudet känns som om jag är inne i en tunnel, där allting är mörkt och instängt och högljutt.

”Sophie, det här är allvar. Jag är i häktet.”

”Ja, för att du skadade Greg.”

”Jag hade ingenting med det att göra.”

”Du säger hela tiden att ingenting av det här är ditt fel och jag tror fortfarande inte …”

”Håll tyst en stund. Jag försöker hjälpa dig.”

Jag blir så häpen över det han säger att allt annat jag ville säga dör i halsen.

”Vem har din mamma umgåtts med? Har hon gjort någon förbannad?” säger han. ”Någon försöker komma åt henne och sätta dit mig. När tänker du lyssna?”

Jag stirrar på de lugna, blå väggarna medan det ringer i öronen. Hans sätt att prata med mig. Det känns så bekant nu. Jag har hört hans röst. Jag har hört honom prata så här till mamma.

”När tänker du sluta ljuga?” säger jag. ”Mamma har rätt. Du bryr dig bara om dig själv, och nu har hela mitt liv blivit förstört. På grund av dig. Jag önskar att du kunde försvinna.”

”Jag tänker inte låta någon skada dig, Sophie.” Hans sätt att prata skrämmer mig mer än något annat jag har varit med om. Det känns som om jag står mitt på en väg och en stor lastbil är på väg rakt emot mig. Han är arg, men det finns någonting mer i hans röst som jag inte förstår. Som om han avlägger något slags löfte, och jag är skräckslagen för vad det ska betyda.

Jag öppnar munnen, med halsen så åtsnörd att jag har svårt att prata. ”Jag måste gå.” Jag klickar bort samtalet, trycker fingret hårt mot tangenten och kastar sedan mobilen på sängen så häftigt att den studsar av och landar på golvet med en smäll.

”Är allt som det ska?” hörs mammas röst genom hallen.

”Ja, jag tappade bara mobilen.”

”Din mat kallnar.”

”Kommer om en sekund.” Jag öppnar skissblocket och river ut varenda teckning som har något med Andrew att göra. Sedan smyger jag ut på Jennys bakgård med teckningarna i handen och trycker in dem under metallgallret över hennes eldgrop. Jag tänder på ena hörnet på en av teckningarna med en tändsticka. Lågorna tar sig och fladdrar och kryper fram över teckningarna, äter upp allt i sin väg, gör papperet svart. Jag tittar på tills elden har förstört vartenda blad och allt har blivit till aska.

Borta är teckningen av vår fiskedag vid floden. Borta är teckningen av hans nya hus med utsikt över havet. Borta är teckningen av hans arbetskängor med smältande snö på. Borta är skissen av hans hand bredvid min. Allihop är borta.

KAPITEL TJUGONIO

LINDSEY

”SKA VI STANNA till och ta en kopp kaffe?” frågar Jenny. Vi promenerar i parken nära stranden, där vi har gått med Angus varje kväll efter middagen.

”Det är nog bäst att låta bli. Koffeinet gör mig bara ännu hispigare.” Det har gått fyra dagar sedan vi lämnade Dogwood, och Parker ringde för bara ett par timmar sedan och berättade att Andrew hade släppts mot borgen. Om polisen inte hittar några bevis för att han skadade Greg kommer de att lägga ner åtalet. Jag måste snart bestämma mig för ifall Sophie och jag ska flytta, men jag vacklar varje gång jag lyfter telefonen för att ringa till min hyresvärd. Det här är det viktigaste året i Sophies liv. Hon borde få gå ut skolan ihop med sina vänner, vara besatt av klänningar till skolbalen och inte se sitt liv trasas sönder.

Jenny sneglar åt mitt håll. ”Vad tänker du på?”

”Jag vet inte när den här mardrömmen kommer att ta slut. Till och med när Sophie har flyttat ut kan Andrew komma åt mig genom henne. Vad ska jag göra? Vi lever som rymlingar.”

”Jag önskar att jag hade svaren.” Hon ger mig en medkännande blick. Vinden sveper in från havet och hon stannar för att samla håret i en tofs, med koncentrerat kisande blick. Vi är lika långa och våra axlar stöter ihop när vi går vidare längs stigen.

”Jag känner mig som en råtta i en labyrint som springer omkring och letar efter utgången. Vi är inte trygga ens här hos dig i Vancouver. Han skulle lätt kunna anlita en privatdetektiv.”

”Vad skulle du vilja göra?”

”Jag vet inte. Jag vet faktiskt inte. Ska vi bara flytta tillbaka till vårt hus och sluta fly?”

”Han kommer inte att lämna er i fred.”

Jag ser Angus jaga ner en fiskmås i vattnet och visslar på honom, kallar tillbaka honom till min sida. Han kommer med ett skevt leende och våt päls och skuttar sedan iväg på stigen framför oss. Det är blåsigt i dag och vågorna slår hårt mot kusten med ett smack. Klipporna är hala och täckta med kelp, och då och då ser vi en örn som kretsar ovanför våra huvuden, rider uppåt och neråt på vinden.

”Jag tänker jämt att jag önskar att Andrew hade dött i olyckan den där kvällen”, säger jag. ”Det är hemskt att känna så för pappan till mitt barn.”

”Du är mänsklig. Jag försöker förlåta min exman, men när han mixtrar med barnens hjärna önskar jag också att han var död.” Båda Jennys barn går på universitetet och är gamla nog att förstå sin fars manipulativa spel, men han har ändå en förmåga att suga in dem i sin härva av lögner, få dem att bli arga på sin mamma för någon inbillad oförrätt och sedan trycka ner dem i skoskaften igen när han är klar.

”Jag brukade fantisera om att köpa en pistol”, säger Jenny. ”Jag var riktigt nära en gång.”

”Är det sant?” Jag häpnar och kan inte föreställa mig min lilla nätta väninna gå in i en vapenbutik, slå näven i disken och be om ett skjutvapen. Men, när jag tänker efter skulle jag kanske kunna föreställa mig henne på en skjutbana, fokuserad på en måltavla med stålhård blick medan hon pepprar iväg skott.

”Jag vet. Jag ska ju vara så himla zen, men tro mig när jag säger att den mannen fick mig att tänka mordiska tankar mer än en natt. Ibland kändes det som den enda utvägen.”

”Sophie berättade om fjärilseffekten, om hur ett litet beslut kan förändra allting. Hon frågade ifall jag ångrade något.”

”Gör du det?” Hon tittar på mig från sidan.

Jag undrar om jag vågar anförtro mig åt Jenny, berätta om att jag drogade Andrew för att kunna fly med Sophie. Jag vet att hon skulle förstå, och om något antagligen ge mig en high-five, men jag har hållit tyst om min hemlighet, och min skuld, alltför länge.

”Det gör detsamma”, säger jag. ”Vi kan inte gå bakåt i tiden.”

”Nej, så är det. Vi kan bara gå framåt. Du kanske borde sticka till Staterna. Andrew finns ju med i polisregistret så de skulle inte släppa in honom i landet.”

”Men Sophie då? Jag kan inte lämna henne här.”

”Tror du att Andrew skulle skada henne?”

Jag tänker efter ett ögonblick. ”När hon var mindre oroade jag mig för att han skulle sticka iväg med henne, eller köra berusad, men jag trodde aldrig att han skulle göra henne illa med flit. Nu vet jag inte. Om han märker att han inte kan kontrollera henne vet jag inte vad han skulle kunna ta sig till, om du fattar?”

”Jag fattar. Det är otäckt. Det är som om det finns en tickande bomb precis bredvid våra barn, och det finns ingenting som vi kan göra åt det.” Hon ser frustrerad ut och hennes ansikte är rött av blåsten och av ilskan. Hon tar upp en sten och kastar den så hårt hon kan ut i vattnet. Sedan en till.

Jag tittar på en stund. Jag förstår vad hon gör, förstår att hon försöker hitta något utlopp för att lindra stressen, känslan av att vara fångad. Jag tar också upp en sten och kastar ut den i vattnet. Angus hoppar i efter den. Både Jenny och jag står stilla nu, med händerna i jackfickorna.

”När jag åker tillbaka till Dogwood i morgon för att ordna med tjejernas löner skulle jag kunna be Andrew att möta mig och låta Parker vänta utanför. Sedan provocerar jag honom. Om han attackerar mig måste de gripa honom.” Jag hade glömt att det var lönedag tills Rachelle ringde för ett par timmar sedan och frågade efter sin lön.

Jenny vänder sig om. ”Är du galen? Han kan döda dig.”

”Inte om Parker hinner ta honom först.”

”Det är en för stor risk att ta, Lindsey – hon kommer aldrig gå med på det.”

”Du har rätt. Det var en dum idé. Jag är bara desperat.”

Vi fortsätter att gå, förlorade i tankar på varsitt håll, och fötterna glider och halkar på den ojämna kuststigen. Angus halsband klingar när han springer före och sedan kommer tillbaka och tittar till oss.

Jenny stannar igen, den här gången så plötsligt att jag tror att hon ska ramla. Jag sträcker ut handen för att ta tag i hennes arm, men hon står blick stilla och ser mig rakt i ögonen.

”Åk inte tillbaka. Jag har onda aningar.”

”Tjejerna måste få sina löner och jag har allting på min hemmadator. Jag ber Marcus att möta mig vid huset, okej?”

”Okej, men jag tycker ändå inte om det.”

Jag går närmare och kramar om henne. Hon kramar mig hårt och hennes kind känns kall mot min. Jag känner lukten av hennes lavendellotion. Hon gör den själv, blandar i både salvia och avokado. Jag säger åt henne att inte ha mat i ansiktet. Det skrattar hon alltid åt.

”Snälla du, bli inte dödad”, säger hon när vi särar på oss. ”Jag vill inte uppfostra en dotter till. Mina egna är tillräckligt besvärliga.” Mungiporna vänds uppåt, men blicken är skrämd.

”Jag ska inte.” Jag försöker låta säker, men mitt huvud är fyllt av minnen av Andrews händer runt min hals, och av hans ansikte förvridet till en grimas som nästan ser ut som ett leende.

Sophie är i sitt sovrum och skajpar med Delaney, som hjälper henne med en skoluppgift. Hon har inte nämnt Jared, men hennes mobil har kvittrat konstant av sms och hon skyndade sig tillbaka till sitt rum för att skajpa efter middagen i går kväll.

”Kom in”, ropar hon när jag knackar lätt på hennes dörr. Hon sitter på fönstersoffan och tittar ut. Jag sätter mig vid hennes fotända och följer hennes blick. I fjärran skymtar havet upplyst av månens sken. Himlen är klar i kväll och full av stjärnor. Jag kommer ihåg att Andrew brukade peka ut de olika stjärnbilderna för Sophie och luften stockar sig i halsen.

”Vad gör du?” frågar jag. Hon har ett skissblock i knäet men arket är tomt. På sängen ligger anteckningsblocken och mappen utspridda. Hennes laptop är uppslagen och skärmen svart.

”Jag bara tänker.” Hon rätar på benen så att de hamnar parallellt med mina. När hon var liten satt vi ofta så här på soffan, med huvudena på en kudde i varsin ände och benen hopslingrade. Vi läste våra böcker eller tittade på våra filmer och var glada åt att bara vara tillsammans. ”Jag saknar vårt hus”, säger hon.

”Jag vill prata med dig om en sak.”

Hennes ögon smalnar. ”Jag hatar när du börjar ett samtal så där.”

”Det är ingenting dåligt. Jag måste bara åka hem över dagen. Jag måste betala mina tjejer.”

Hela ansiktet ljusnar. ”Ska du till Dogwood? Jag vill följa med.”

”Du borde stanna här.”

”Aldrig. Jag vill träffa Jared och Delaney och hämta lite kläder.” Hon drar i sin lila tröja. ”Jag är trött på att ha på mig samma saker hela tiden.”

”Du kan göra en lista åt mig. Jag tror bara inte att det är säkert.”

Hon lutar sig närmare. ”Mamma, om du inte låter mig följa med tänker jag sätta mig på bussen och åka tillbaka själv.” Hon ser beslutsam ut och jag drabbas av ett minne av henne som liten. Hur jag kom på henne med att packa en dag därför att hon ville träffa Emily Carr, den omtyckta kanadensiska konstnären. Det var hemskt att behöva tala om för henne att hon var död sedan många år. Hon envisades med att hon ville besöka hennes grav på Vancouverön och ha med sig blommor, därför att ”till och med döda människor tycker om vackra saker.”

Hon sträcker sig fram och tar min hand. ”Mamma, jag är orolig för dig. Jag vill vara hos dig.”

Jag tänker igenom saken, föreställer mig hur hon går av och an hemma hos Jenny och väntar, ensam och orolig för mig. ”Okej. Men vi åker bara över dagen, uppfattat?”

Hon har redan tagit upp sin laptop. ”Jag ska berätta det för Jared.” Hennes Skype ringer. Han kommer snart online. Jag reser mig upp.

”Vi tar den tidiga färjan.”

”Okej.” Hon ler, upprymd över att åka tillbaka. Jag stannar till i dörren och ser hur hennes min ljusnar när Jared svarar.

”Hej, sötnos”, säger han. ”Fick du mina sms? Du svarade inte.”

”Förlåt, jag pratade med mamma.” Hon tittar upp på mig, vill klart och tydligt att jag ska gå. Jag stänger dörren om henne och försöker nonchalera den olustiga känslan i maggropen. Jag tycker inte om hans sätt att fråga om sms:en, eller att det påminner mig så mycket om mitt liv med Andrew. Det är inte samma sak, påminner jag mig. Sophie är inte jag, och Jared är inte Andrew.

Vi tar den första färjan över, båda är sömndruckna och håller hårt om varsin kaffemugg. Sophies mobil vibrerar av ett nytt sms var femte minut och jag låtsas läsa en bok samtidigt som jag minns hur enkelt allting var när hon var yngre och berättade alla sina hemligheter för mig, när jag var den hon anförtrodde sig åt. Nu är hon ett mysterium för mig och hennes relation med Jared outforskad terräng.

Marcus väntar på yttertrappan när vi stannar på uppfarten, där bildäcken knarrar mot snön. Det mesta av snön har skottats undan. Det ligger drivor längs vardera sidan, och han har till och med skottat yttertrappan. Han vinkar och går mot bilen, öppnar min dörr.

Jag kliver ur. ”Tack för att du skottade uppfarten.”

”Jag kom lite tidigt.”

”Du måste ha varit väldigt tidig.”

Han rycker på axlarna. ”Jag gillar att röra på mig.”

Sophie kommer runt fronten på bilen med händerna djupt nere i fickorna. ”Hej, Marcus.”

”Sophie.” Han ger henne en snabb kram och jag märker att hon slappnar av och att händerna kommer upp ur fickorna. Jag är tacksam över att han är här i dag.

Angus hoppar ur bilen och springer fram för att hälsa på Marcus och börjar sedan springa som en tok över hela trädgården, begrava nosen i snön och hoppa upp i luften. Sophie skrattar.

Medan hon är distraherad av Angus ser jag mig omkring i trädgården, tittar efter spår, men det har snöat i natt och marken är täckt av ett lager nysnö.

När vi går uppför trappan säger Marcus. ”Jag kontrollerade din kran på utsidan för att se till att den var avstängd. Det har varit kallt i veckan.”

Jag hade lämnat lite värme på i huset, men träffas ändå av ett kallt vinddrag när vi kliver in, och en lukt som jag inte kan identifiera, någonting ruttet. Marcus tittar på mig.

”Känner du det där?” säger han.

”Jag måste ha glömt kvar sopor under diskbänken.” Jag öppnar luckan till larmpanelen. Angus skuttar in i hallen, hittar en av sina bollar som har rullat in i hörnet och tråcklar sig fram mellan våra ben medan han biter intensivt på den så att den piper. Sophie går förbi mig vidare in i huset.

Den röda lampan på larmet blinkar inte. Jag hejdar mig med fingrarna över panelens knappsats.

”Det är någonting som är fel. Larmet är avstängt.” Angus jagar efter Sophie och hans klor klickar mot golvet. Några sekunder senare hör jag honom skälla. Jag snurrar runt. Jag har aldrig hört honom skälla så där – så djupt och frenetiskt att det vibrerar i kroppen. Nu skriker Sophie.

Jag släpper väskan och nycklarna och springer mot hennes röst, med Marcus tätt efter. När vi kommer runt hörnet står Sophie tryckt mot väggen, hon skriker fortfarande och flämtar några ord som jag inte förstår. Hennes ansikte är en vit blixt av panik i den dåligt upplysta hallen. Angus gläfser och kretsar runt någonting på golvet. Lukten är värre. Mycket värre.

Jag slår på strömbrytaren bredvid mig och hallen badar i ljus. Det är Andrew.

KAPITEL TRETTIO

JAG KÄNNER IGEN det här rummet på polisstationen. Bordet i träimitation, de ljusgröna betongväggarna, sjukhusfärgerna. Ingenting bra händer någonsin i rum med sådana färger. Det var här jag satt tillsammans med inspektör Parker och fyllde i papperen för ordningskontraktet. Det känns som flera månader sedan.

Sophie och Marcus sitter i andra rum och lämnar sina vittnesmål. Jag avskyr att Sophie måste gå igenom det här ensam, och jag vädjade och argumenterade för att polisen skulle låta mig stanna hos henne, men de envisades med att de måste prata med oss enskilt. Ljudet av hennes skrik när hon hittade Andrew hörs om och om igen inne i mitt huvud, och jag ser hennes fruktansvärt ångestfyllda blick. Hon sjönk inte ner på knä eller rörde vid honom. Hon stod som lamslagen och stirrade ner på hans kropp med handen över munnen. Jag slog armarna om henne, höll henne intill mig. Jag önskade att jag hade kunnat förhindra att hon såg honom sådan.

Det levrade blodet runt hans huvud hade sugits ner i trägolvet och torkat så att det var nästan svart fläckvis. Hans ena arm låg utsträckt, som om han försökte nå något, och handen var så vit att den liknade kvarglömd rekvisita från Halloween. Högerbenet låg i en konstig vinkel – var det brutet? Jag ville gå fram och lägga det till rätta, men jag blundade bara och höll hårdare om Sophie.

Marcus ringde 911 och polisen kom på några minuter. Vi väntade utanför, huttrande i kylan, och ingen av oss sa något. Marcus sträckte sig ut för att röra vid min hand, eller lägga armen om Sophies axlar. Angus satt bredvid henne och gnydde lågt.

På väg till stationen stirrade Sophie ut genom rutan med uttryckslös min och hela hon darrade. Hon var i chock, skyddad mot fasan ytterligare en stund, hoppas jag. Jag kommer ihåg när mina föräldrar dog, hur allting kändes avlägset och overkligt, tills det blev väldigt, väldigt påtagligt. Jag måste få hem henne, måste finnas hos henne när hon bryter ihop.

”Är du okej?” säger Parker. Hon har på sig en ljusblå blus i dag med tajt svart kjol och höga klackar, men hon ser inte alls mindre officiell ut.

”Ja, jag tror det. Det är kallt här inne.” Jag gnider mig om armarna. När jag får hem Sophie och kan bädda ner henne ska jag ta ett varmt bad, eller ett glas rom, eller båda delarna, men så inser jag att vi inte har något hem längre. Det finns inte en chans att någon av oss skulle kunna tillbringa natten under det taket igen. Och vi kommer antagligen inte att få åka tillbaka för att hämta våra saker på flera dagar, kanske veckor, medan polisen avslutar sina undersökningar. Tanken drabbar mig som ett slag i magen. Vart ska vi ta vägen?

”Du befinner dig i chock.” Hon har redan erbjudit mig kaffe eller te, vilket jag avböjde, osäker på om min mage skulle klara det.

”Jag vet inte vad han gjorde där.” Jag skakar på huvudet och försöker fortfarande bearbeta allt som hänt. Jag gissar att hon har rätt. Att jag också är chockad. Hur kan han vara död? En plötslig bild: Andrew vid tjugosju års ålder framför kassan i butiken där jag jobbade, då hans leende och ljusa hår lyste upp min värld. ”Jag kan inte fatta att han ramlade nerför trappan. Jag undrar hur länge han har legat där inne …” En fruktansvärd, ny tanke dyker upp i mitt huvud. Tänk om han inte dog meddetsamma?

”Du skulle ju köra förbi där hemma”, säger jag. ”Såg du någonting?”

”Jag fick inte en chans – jag har jobbat dubbla skift hela veckan.” Hennes blick glider iväg till ena hörnet av rummet, och jag undrar om det finns en kamera eller något monterat där. Hon nämnde att vårt samtal skulle kunna komma att spelas in. Hon kanske inte hade rätt att erbjuda sig att köra förbi. ”Du sa att larmet var avstängt när ni gick in i huset. Vem mer har koden?”

Jag försöker koncentrera mig på frågan, men hennes röst låter metallisk och avlägsen. Jag är förvånad över värken i bröstet, över lusten att lägga ner huvudet mot bordsskivan och gråta. Varför bryr jag mig? Jag borde inte bry mig. Han gjorde mig illa. Men jag älskade honom en gång. Gud, som jag älskade honom.

”Lindsey? Mår du bra?”

”Förlåt. Vad var det du sa?”

”Koden?”

”Ja, just det. Bara jag, Sophie, och min bror.”

”Hur är det med …” Hon tittar ner i sina anteckningar. ”Greg?”

”Jag gav honom aldrig koden.”

”Har han sett dig slå på eller av larmet?”

Jag tvekar, tänker på alla gånger som han har stått bredvid mig i farstun och väntat på att jag ska stänga av larmet när vi har kommit hem från en dejt, och sedan inser jag vad det är hon frågar.

”Tror du att Greg gjorde något med Andrew? Det är absurt.” Greg kanske ser hård ut, men han är den minst våldsamma person jag känner. Han är en sådan som avbryter slagsmål. Inte startar dem.

”Forensikerna behöver utreda brottsplatsen och det kommer att bli en obduktion, men just nu behandlar vi det som ett oklart dödsfall. När pratade du med Greg senast?”

Forensiker. Obduktion. Oklart dödsfall. Jag vill skriva ner orden och stirra på dem, för de kan inte stämma. Hon studerar mitt ansikte. Vad letar hon efter?

Jag tänker på Sophie i ett annat rum, där hon får svara på sådana här plågsamma frågor inför någon poliskonstapel som hon aldrig har träffat förut. Gråter hon? Frågar hon efter mig? Jag måste få den här utfrågningen överstökad och ta med henne bort ifrån det här jävla stället innan jag blir vansinnig.

”Greg och jag har gjort slut.”

”Vad tyckte din bror om Andrew?” Frågan är ställd i dåtid. Det får mig att tappa fattningen igen, den här insikten om att Andrew är borta. Han har varit en närvaro i mitt liv i nästan tjugo år. På gott eller ont har han alltid funnits där. I mina tankar, i mina minnen. I min dotter.

”De pratar inte med varandra.”

”Det måste ha varit svårt för honom att se hur Andrew behandlade dig och Sophie.”

Våra blickar möts och jag känner en rännil av obehag. ”Precis som för vilken bror som helst, antar jag. Han har en flickvän. Hon väntar barn. De är väldigt lyckliga.” Jag svamlar, berättar sådant som hon inte ens har frågat om, men jag verkar inte kunna sluta. Jag hoppas att Chris inte har berättat för någon av sina vänner om att han borde ha gjort sig av med Andrew för flera år sedan. Det skulle inte se bra ut. Han blev så arg när jag berättade för honom att Greg hade blivit påkörd av en bil. Rännilen av obehag växer till en hel flod.

”Vad tror du hände Andrew?”

”Han bröt sig väl in i huset för att ta reda på vart jag hade åkt – han kollade antagligen mina mejl igen. Sedan snubblade han på något. Angus brukar lägga ben och leksaker ovanför trappan. Han samlar dem på hög utanför mitt sovrum, som presenter.” Jag känner mig säkrare nu, övertygad om att det stämmer. Hon kommer att inse att det är förklaringen och sluta ställa löjliga frågor.

”Koden till larmet – det var datumet för min skilsmässa. Han kunde ha gissat.” Jag pausar, tänker. ”Han jobbade i byggbranschen. Han kanske visste hur man kopplade ifrån det.”

”Kan Sophie ha träffat honom i huset eller gett honom koden?”

”Herregud, nej.” Jag tänker på Jared och undrar ifall Sophie har gett honom koden eller om han har sett henne trycka in siffrorna. Jag är på vippen att nämna det, men bestämmer mig för att låta bli. Det är alltför osannolikt.

”Och din vän kan bekräfta att du har varit i Vancouver hela veckan?”

”Tror du att jag har någonting med det att göra?” Jag tror knappt mina öron, men kinderna hettar av skuld när jag kommer ihåg samtalet jag hade med Jenny.

Hon tittar oberört på mig. ”Du var väldigt arg på honom.”

”Det är väl självklart att jag var arg, men jag dödade honom inte.”

”Var Sophie med dig hela tiden?”

”Jag kan inte ens fatta att du ställer sådana frågor.” Paniken gräver in vassa tänder i halsen på mig. Sophie är ensam med en poliskonstapel. Borde hon ha en advokat?

”Jag vet att det är upprörande, men jag skulle inte göra mitt jobb om jag inte frågar.” Hon lutar sig framåt. ”Vi behöver bara utesluta er båda, okej? Det hjälper oss att veta vad vi ska fokusera på.”

Det kanske stämmer, men jag tar ändå illa vid mig, även om hon ser medkännande ut. Det är antagligen ett knep för att få mig att tro att hon är på min sida så att jag släpper efter på vaksamheten. Håller den andra polisen på och vrider och vänder på Sophies ord? Tänk om hon berättar för dem hur arg hon var på sin pappa?

”Sophie var ensam i Jennys hus några timmar ibland, men det är allt. Hon hade ingen möjlighet att ta sig tillbaka till ön. Vi kom tillbaka i morse därför att jag måste betala mina anställda – de väntar fortfarande.” Jag lutar mig tillbaka mot stolsryggen, utmattad och överväldigad och med nära till tårarna. ”Jag skulle ha träffat en av dem för en timme sedan.”

”Så snart poliserna är klara och hans kropp har flyttats därifrån kan du gå in och hämta dina tillhörigheter. Någon måste följa med eftersom huset räknas som en brottsplats.”

”Jag vill träffa Sophie. Om ni håller henne kvar här längre tänker jag stämma er.” Jag har ingen aning om vad jag skulle stämma dem för, men hotet känns skönt. Jag möter hennes blick och för första gången lägger jag märke till att hon ser väldigt trött ut, att hon är blek och har påsar under ögonen. Hon sa att hon hade jobbat dubbla skift hela veckan, men ändå kom hon hit i dag. Var det bara för att fråga ut mig, eftersom vi har samarbetat förut? De kanske trodde att jag skulle lita mer på henne. De trodde fel.

”Jag ska se efter ifall de är klara.” Hon reser sig upp, pausar sedan med handen på stolsryggen. ”Jag är ledsen över att det behövde sluta så här. Jag hoppades verkligen att han skulle lämna er i fred.”

Jag tittar upp på henne, överraskad av det hon säger. Sedan blir jag arg.

”Du hoppades att han skulle lämna mig i fred? Du vet att det aldrig skulle hända. Du skulle ju hålla ett öga på honom. Du skulle ju hålla uppsikt över mitt hus. Han kanske fortfarande skulle ha varit vid liv.”

Vi stirrar på varandra. Hon rodnar och jag inser vad jag just har sagt. Jag har lagt skuldbördan på henne, och jag vet inte varför. Jag vet bara att jag inte ville att Andrew skulle dö, och att det kanske är den mest skrämmande tanken av alla. Jag minns kvällen för olyckan, pillren i min hand och sedan telefonsamtalet från min bror. Min första tanke hade varit svindlande lättnad. Andrew levde. Jag har aldrig erkänt det för någon. Inte ens för mig själv.

Hennes min förändras, hårdnar, och jag ser polisen i henne. ”Vad som än hände Andrew”, säger hon, ”har han själv förorsakat det. Kom bara ihåg det.”

Dörren stängs bakom henne och jag blir kvar i det kala rummet för att tänka över det jag just sagt. Jag vet att hon har rätt, men jag har aldrig hört henne prata på det viset. Som om det här var personligt. Jag förstår fortfarande inte varför hon inte körde förbi hemma hos mig – hon hade gjorde det alla de andra gångerna. Men vad spelar det för roll nu? Hon skulle nog ändå inte ha sett honom gömma sig där inne.

Han har själv förorsakat det.

”Varför har de inte lagt ner utredningen än?” säger jag till Marcus. ”Det har gått nästan en vecka. Det känns som om de vet något som de inte berättar för mig.” Vi sitter vid ett hörnbord på Muddy Bean, efter att ha ägnat dagen åt att leta efter en hyresbostad åt Sophie och mig.

Kaféet är fullt med folk som trängs runt borden eller i skinnfåtöljerna, som surfar på sina laptoppar och paddor, som sitter och pratar med huvudena tätt ihop. I vanliga fall älskar jag lukten av rostade kaffebönor och nybakat, men i dag luktar det för sött, sliskigt. ”Jag körde förbi huset i går och det hänger fortfarande gul tejp över framsidan.”

”Det tar tid”, säger han. ”De måste vänta på resultatet av obduktionen och följa upp alla detaljer, och coronern måste komma med ett officiellt utlåtande, men det är bara formaliteter.”

”Jag vill att vi ska kunna gå vidare med livet.” Framför allt vill jag sluta vakna mitt i natten och tänka på Andrew. Jag vill fortsätta att vara arg – rasande – på honom, men i stället jagas jag av minnen av vår första tid tillsammans, av hur rar han var då. Sedan minns jag hur öm han var mot Sophie när hon var spädbarn, och jag kan nästan få tag på ilskan igen, framför allt när jag ser henne hasa omkring i huset och utdunsta sorg som om den var en parfym. Hur kunde han göra så här? Han har krossat hennes hjärta ännu en gång, och jag vet inte hur jag ska kunna göra henne hel igen.

Marcus sträcker sig fram och tar min hand. ”Jag vet att det är frustrerande. Det kommer snart att vara över. Jag lovar. Då kan Sophie och du börja läka.” Hans hand är varm ovanpå min, hans fingertoppar trycker mot min puls. Jag undrar om han känner hur den först rusar och sedan lugnar sig av hans beröring.

”Tack för att du låter oss bo hos dig.”

”Ingen orsak, och rusa inte huvudstupa in i något hyresavtal. Ni får stanna så länge ni behöver. Tajmingen betyder allt.”

”Eller hur?” Våra blickar möts. Vi sitter här och håller varandra i handen, men jag vet inte vad något av det betyder. Jag vet inte vad jag vill att det ska betyda. Det känns bara lugnande.

Han kramar min hand igen, sträcker sig efter sin kaffemugg och tar en smutt. ”Hur tycker du att Sophie klarar sig? Hon verkar väldigt tyst.”

”Jag vet.” På något sätt känns det värre att han har märkt det. ”Den enda hon vill prata med är Jared. De sms:ar precis hela tiden. Han väntade på henne utanför skolan i morse när jag släppte av henne.” Jag pausar, tänker tillbaka på hur han tog ifrån henne ryggsäcken och kastade den över sin axel och sedan lade armen runt hennes korsrygg och drog henne intill sig. ”Jag borde vara lättad över att hon har någon i sitt liv som kan stötta henne, och det verkar som om han behandlar henne väl, men det var något med hans sätt att hålla om henne i morse som … kändes så beskyddande.”

”Och är det något dåligt?”

”Beskyddande är kanske fel ord. Mer som om han ägde henne, om du fattar?”

”Hmm. Jag kan förstå att det skulle göra dig nervös.”

Jag håller i örat på kaffemuggen medan jag samlar tankarna. ”Jag kanske är paranoid därför att jag är rädd för att hon ska hamna i ett förhållande som liknar mitt och Andrews. Eller också är jag orolig för hur hon ska hantera Andrews död och så fixerar jag mig vid det här i stället.”

”Bra diagnos”, säger han. ”Men det är okej att du lyssnar till din instinkt vad gäller Jared. Den kanske försöker säga dig något.”

Jag tittar upp och möter hans blick. ”Han tittade efter min bil när jag körde därifrån. Han tittade inte på skolan eller på de andra ungdomarna eller ens på Sophie. Han tittade på mig.”

Marcus rynkade pannan. ”Det där låter inte bra.”

”Han kallar mig vid förnamn, och han har som en aura omkring sig … jag kan inte beskriva den, men den är nästan för självsäker, på gränsen till arrogant.”

”Du sa att hans föräldrar är rika, eller hur? Jobbar de mycket?”

”Hans pappa gör det absolut. De låter honom vara ensam jämt och ständigt.”

”Han har antagligen blivit behandlad som en vuxen i större delen av sitt liv.”

”Kanske. Jag gillar bara inte greppet han verkar ha om Sophie. Hon umgås inte alls särskilt mycket med Delaney längre. Det är Jared för hela slanten.”

”Jag tror att det är normalt för en tonårstjej. Katie hade några pojkvänner på high school som hon var helt besatt av.”

”Blev det annorlunda, då, när hon träffade … honom?” Marcus hade aldrig sagt vad hans dotters mördare hette. Han vägrar uttala namnet högt.

Han stirrar ner i sitt kaffe med eftertänksam min. ”Jag önskar att jag kunde säga att jag lade märke till det, men vi pratade inte så mycket efter det att hon hade flyttat ut och börjat på universitetet. Jag var upptagen med min praktik och hon hade sina studier. Jag vet inte riktigt vad som hände mellan dem.”

”Jag vill bara inte att Sophie ska tappa bort sig själv, och det skulle vara enkelt för henne att klamra sig fast vid Jared just nu på grund av det som har hänt hennes pappa.”

”Varför inte prata med henne?”

Jag funderar över det i några sekunder. ”Om det låter som om jag inte gillar Jared vet jag att hon kommer att distansera sig från mig. Hon behöver känna att jag står på hennes sida – i synnerhet just nu.”

”Men hon behöver också få veta att du bryr dig.”

Jag tänker på vad han sagt medan jag knackar med naglarna mot kanten på muggen. ”Jag vet att det börjar bli allvar mellan dem. Jag kanske kan prata med henne och försöka få reda på hur allvarligt.” Det skulle också kunna vara ett sätt för mig att ta reda på hur hon hanterar allt det här. Jag föreslog att vi skulle söka reda på en terapeut som specialiserat sig på sorgebearbetning åt henne – vi skulle till och med kunna gå tillsammans om hon vill det – men hon avfärdade den idén med en ögonrullning och den spydiga kommentaren: ”Det har du inte råd med.”

”Bra idé. Du vill inte behöva ångra att du behöll dina farhågor för dig själv.”

Våra blickar möts. ”Ångrar du någonting?”

”Fler saker än jag kan räkna.” Han ser sig omkring i rummet, gör en gest mot alla människorna, ler mot ett barn. ”Men det här är livet”, säger han. ”Den här stunden just nu. Ibland kan man inte göra annat än andas.” Han möter min blick och knuffar muggen mot mig. ”Drick upp nu. Det kallnar.”

Sophie petar i sin sallad medan hon surfar på Facebook med andra handen. Hon uppfattar min blick och skjuter ifrån sig telefonen. ”Ursäkta.”

Marcus är i sitt arbetsrum och jobbar på sin bok. Han drar sig ofta tillbaka dit efter middagen, och jag misstänker att det är för att ge mig och Sophie lite svängrum. I ett par dagar har jag funderat på hur jag ska prata med Sophie om Jared, men det har varit ont om tillfällen. Hon går raka vägen in på sitt rum när hon kommer hem från skolan och stannar där i timmar. Hon dyker upp till middagen och sedan försvinner hon igen. Jag hör att hon pratar i telefon sent på kvällarna. Hon vet att polisen fortfarande utreder hennes pappas död, men jag har inte sagt att de misstänker något brott – och att jag antagligen är huvudmisstänkt. Det är det sista jag vill att hon ska oroa sig för.

Det har gått flera veckor sedan hon tog en tidig morgonpromenad och jag har inte sett henne måla eller teckna sedan vi kom hem från Vancouver. Det är som om ljuset har slocknat i min vackra, färgstarka dotter.

Hon rynkar pannan. ”Varför stirrar du på mig?”

”Vi har inte pratat så mycket på sistone. Jag undrar vad du känner. Du kan väl tala om för mig hur jag kan hjälpa dig. Jag är så ledsen över att du måste hantera det här.”

”Jag mår bra, mamma.”

”Jag hör dig prata i telefon på kvällarna.”

”Tjuvlyssnar du? Det är väl ändå ganska oförskämt.”

Jag förvånas över hennes tonfall, över hennes ilskna min. ”Det där är oförskämt. Jag hör inte vad du säger, bara att du är uppe sent. Jag antar att du pratar med Jared?”

”Ja.” Hennes min är vaksam nu, misstänksam. Hon vet att jag har någon baktanke med de här frågorna och stålsätter sig. Jag kan lika gärna gå rakt på sak.

”Hur seriöst är det mellan er? Jag menar, borde vi överväga att skaffa dig p-piller?” Sedan inser jag att hon kanske redan tar dem.

Hon släpper gaffeln så att den slamrar mot tallriken. ”Skämtar du?”

”Jag vill bara att du ska veta att du kan prata med mig om allting.”

”Vi har inte haft sex, tack ändå.”

”Nehej.”

”Du behöver inte se så lättad ut.”

”Jag oroar mig bara för att det är så intensivt mellan er båda. Det är så lätt att bli uppslukad av ett nytt förhållande. Man ger upp sina egna intressen och sedan sina vänner. Det kan hända så gradvis att man inte ens märker det förrän det är för sent och den man är ihop med är hela ens liv.”

”Jag inte dum, mamma. Jag vet att du oroar dig för att Jared ska vara som Andrew, men det är han inte, okej? Han är helt annorlunda. Han skulle aldrig göra mig illa.” Hennes röst bryts en aning och jag vet inte riktigt om det är för att hon uttalar Andrews namn eller på grund av att Andrew faktiskt skadade mig.

”I början trodde jag inte heller att din pappa skulle kunna göra något mot mig.” Jag lutar mig närmare. ”Vi pratar om det i min stödgrupp. Män som snabbt tar ett förhållande på stort allvar är ofta possessiva …”

”Bara för att du gjorde ett misstag betyder det inte att jag kommer att göra det.”

”Sophie.” Jag tittar förmanande på henne. ”Sluta med det där. Allt jag säger beror på att jag är rädd om dig. Du kan strunta i det så mycket du vill, men det är mitt jobb att ta hand om dig.”

Hon stirrar på mig med munnen som ett hårt streck. I den stunden är hon så lik Andrew att jag tvekar, men sedan fortsätter jag. ”Jag föreslår bara att du kanske ska gå lite långsammare fram. Det här är ditt sista år i skolan. Umgås med vänner, roa dig.”

Hon reser sig upp. ”Kan jag gå nu? Jag är inte hungrig.”

”Visst.” Jag drar till mig hennes sallad, men jag är inte heller särskilt hungrig längre. Det där lyckades jag klanta till ordentligt. Jag hör ett kvitter och märker att hon har lämnat sin mobil på bordet. Jag stirrar på den ett ögonblick och glider sedan närmare och tittar på meddelandet.

Jag kan inte sluta tänka på dig. Din kropp, dina läppar …

Hettan stiger i ansiktet. Jag skjuter ifrån mig mobilen precis när Sophie kommer tillbaka och snappar åt sig den. Hon kastar en blick på mig och jag stirrar ner i tallriken.

KAPITEL TRETTIOETT

SOPHIE

JAG BORDE VARA glad. Det är min födelsedag och mamma tog med mig ut och bjöd på pizza, gav mig ett jättefint silverhalsband i form av snöflingor, och såg till att inte ge mig dåligt samvete för att jag ville umgås med mina kompisar på kvällen, men jag kan inte låta bli att tänka på pappa.

Coronern kom fram till att hans död var en olyckshändelse. Han dog av bruten nacke. Mamma säger att det måste ha gått väldigt fort. Men jag tänker fortfarande på hur han föll, på hur han kan ha försökt hejda fallet. Jag märkte på frågorna som poliserna ställde under det där första förhöret att de misstänkte att han blev knuffad, men jag antar att de inte hittade något märkligt när allt kom omkring.

Jag vet inte vad det har varit för fel på mig på sistone. När jag försöker rita kan jag inte komma in i det, och jag körde på ett kemiprov nu i veckan. Det är som om allting har försvunnit ur huvudet på mig. Mamma fick ett samtal från en jurist som hade hand om min pappas affärer, och jag ska visst få en del pengar när jag bli tjugofem och all min utbildning betald. Pappa lämnade pengar till mamma också, men hon vägrar att ta emot dem och bad dödsboet att ge dem till mig. Jag vet inte ens ifall jag vill ha pengarna. Jag har inte sagt något till Jared eller Delaney. Nu skulle jag kunna gå på vilken skola jag vill. Men bara för att pappa är död.

Jag sa åt honom att försvinna. Det är det som plågar mig mest.

Jared räcker mig en drink till. Jag är osäker på hur många jag har druckit nu. Vi har rökt en joint också, blåst rök i varandras munnar. Rummet kränger och snurrar, musiken pulserar och jag tänker att ingenting kanske spelar någon roll. Att jag borde ta emot pengarna. Jag kunde köpa en bil, ett hus, och bjuda hem mina kompisar hela tiden. Varför skulle jag inte ha kul?

Jag fnittrar, men minns inte vem som drog skämtet. Delaney hånglar med Matthew på den andra soffan. Jared håller min hand. ”Kom, vi går”, säger han. Jag följer med honom genom hallen till hans sovrum. Skrattar när jag går in i hans rygg och törnar emot väggarna.

Jag dimper ner på hans säng, känner madrassen fjädra när han lägger sig bredvid. Det vänder sig i magen. Jag sätter mig upp för att andas. Han stryker bort håret ur ansiktet på mig och trycker sin mun emot min. Han smakar rom, och någonting bittert. Jag håller flaskan i handen. Jag halsar rakt ur den och han skrattar. Jag känner mig stark, modig, och jag skrattar också. Jag kan vara den här tjejen. Jag kan vara den här vilda, lättsinniga tjejen.

Vi har tagit av oss kläderna, men jag minns inte riktigt när det hände. Jag är naken och tänker att jag borde vara blyg, men jag känner mig inte blyg. Jag är modig! Jag flyger. Jag är bedövad. Hans kropp rullar upp på min och hans hand sträcker sig efter någonting i lådan. Just det. En kondom. Jag skrattar, tänker på hur lustigt allt det här är. Jag kommer att förlora oskulden. På min födelsedag!

Två dagar efter pappas begravning. Jag vill inte skratta längre. Allting känns bara oroligt och hett i huvudet och kroppen. Jag kan inte låta bli att tänka på pappa. Varför var han hemma hos oss?

Jared ligger ovanpå mig, nafsar på min hals och håller händerna på mina höfter. Han tror att vi ska ha sex. Jag har inte sagt att jag vill det. Men jag har inte heller sagt att jag inte vill.

Jag vet inte vad jag vill. Det känns som om jag borde säga något, men hans mun täcker min och det är liksom svårt att andas och jag kan inte lyfta på armarna, benen känns som gelé och jag vill bara blunda och sova och lyssna på musik, och det är så skönt att inte tänka på någonting. Han pausar och viskar mot mina läppar: ”Vill du?”

Jag vill inte att han ska prata. Jag vill lyssna på musiken. Jag drar ner honom till mig. Sedan känner jag att han trycker sig in mellan mina ben och jag känner smärta, sveda och jag kvider och vill komma bort från smärtan men kan inte riktigt röra mig, och han flämtar i mina öron och säger att han älskar mig och det läcker tårar ur mina ögon.

När det är över ligger vi stilla i mörkret. Hans hud är klibbig emot min och han kurar ihop sig mot min sida, kysser min axel och min hals, stryker handen över mitt hår.

”Är du okej?” viskar han.

Jag nickar, för jag tror inte att jag kan prata. Det är gjort. Vi har legat med varandra nu. Jag antar att jag måste ha velat det, men jag minns inte. Jag blundar, tar några djupa andetag. Jag behöver bara sova. Kroppen känns så tung. Jag tillåter mig att sjunka ner i mörkret. Jag försvinner.

Jag öppnar ögonen, rullar över på sidan och hela rummet snurrar. Jag tror att jag behöver kräkas och trycker handleden mot munnen, håller tillbaka gallan. Han sover bredvid mig, med lakanet nere runt midjan. Hans beniga bröstkorg är vit, revbenen markerade. När han sover är munnen slapp och han är inte lika snygg. Jag tittar mig omkring i rummet. Den halvt urdruckna romflaskan står på bordet. Mina kläder ligger bredvid sängen. Kondomförpackningen ligger på nattduksbordet. Jag vänder mig bort.

Delaney. Hon har bilen här. Hon måste vara i vardagsrummet. Vi måste dra härifrån. Jag sträcker mig ner efter kläderna och drar dem till mig. Mobilen ligger i fickan.

Fem missade samtal från mamma, och sedan ser jag tiden. Halv fyra.

Jag klär på mig, pausar varje gång rummet snurrar, och letar mig fram till badrummet, går in i dörren i mörkret. Jag måste hålla mig i handfatet för att hålla balansen. Jag låter vattnet rinna långsamt. Läpparna känns mörbultade, området mellan benen ömmar. Jag rycker till när jag trycker en kall handduk mot huden.

Jag tassar ut ur rummet och genom hallen till vardagsrummet. Väggarna kommer emot mig och svettpärlor bryter fram på överläppen. Jag tar spjärn mot väggen, blundar och väntar på att det ska gå över. Vardagsrummet är tomt. Det finns bara glas kvar på bordet.

Jag är förvirrad. Vänder mig om. Kan hon vara i något av rummen tillsammans med Matthew? Jag vet inte. Jag vet inte hur jag ska komma hem. Jag sätter mig på soffan. Jag borde kanske väcka Jared.

Brottstycken av natten kommer tillbaka i lösryckta bilder, men jag minns inte särskilt mycket. Jag är rädd för vad jag kan ha sagt, för vad jag kan ha gjort.

Jag ser hans ansikte sväva ovanför mitt med fuktiga läppar och jag känner ilningar i magen. Sedan kommer jag ihåg att han sa något. Jag tänker efter, försöker sätta fokus på det ögonblicket.

Jag gör vad som helst för dig. Det var så han sa. Vad betyder det? Jag vet inte.

Det är kallt ute. Jag klädde mig för att sitta i en varm bil, inte för att promenera, men luften känns skön. Ren. Jag vill rulla i snön, som när jag var liten och gjorde snöänglar, men så kommer jag ihåg att jag gjorde dem ihop med pappa och det sticker i ögonen. Uppfarten är hal och isen knastrar under kängorna, och det är långt ut till vägen. Delaneys bil är borta. Hon har lämnat mig och jag tror att vi kanske bråkade, att hon kanske försökte få mig att åka tidigare, och att jag kanske till och med skrek åt henne, men allting är så rörigt. Jag hatar den här tjocka sörjan i min hjärna.

Jag drar jackan tätare omkring mig, håller mobilen i handen. När jag kommer ut till vägen ska jag ringa efter en taxi. Så ska jag göra. Men när jag kommer fram och rotar igenom plånboken har jag inga kontanter. Då minns jag. Delaney och jag stannade vid macken på väg hem till Jared. Hon behövde tanka och jag gav henne pengarna.

Jag vänder mig om och tittar mot Jareds hus, men kan fortfarande känna lukten av hans sovrum, den sitter kvar i mina kläder, av spriten, av hans svett, av sex. Jag vänder mig bort och torrkräks i snön.

Jag låter fingret glida över mobilskärmen. Alla de där missade samtalen. Hon kommer att vara så arg. Så besviken. Jag scrollar igenom samtalslistorna, letar efter numret, och ringer Marcus mobil.

Vi har kört i några minuter, men han säger ingenting. Han ställde inte ens några frågor när jag ringde, utan sa bara att han skulle hämta mig så fort han kunde och att jag skulle vänta inne i huset där det var varmt, men jag satte mig på yttertrappan. Hans bil är uppvärmd, luften blåser mot mitt ansikte, och värmen gör mig ännu mer illamående. Jag darrar fortfarande och har slagit armarna om kroppen. Han har stannat två gånger så att jag kunde spy, och gått in på macken för att köpa Gatorade-sportdryck åt mig och gett mig ett par värktabletter från sitt handskfack.

”Är hon väldigt arg?” säger jag.

”Hon är orolig.”

”Hon kommer att bli helt vansinnig.”

”Hon kanske låter upprörd, men egentligen är hon bara lättad över att du är okej.”

”Hon kan inte jämt behandla mig som en barnunge. Jag ska snart flytta hemifrån.”

”Hon är fortfarande din mamma. Och vi oroar oss för dem vi älskar.”

”Du var ju psykiatriker förut.”

”Ja.” Han ger mig en hastig blick.

”Hur är det meningen att jag ska känna för pappas död?”

”Du upplever antagligen alla möjliga slags känslor. Ibland allihop på en gång.”

”Jag har gjort någonting idiotiskt.”

”Vill du prata om det?”

Jag kan inte berätta för honom att vi hade sex. Inte en chans i helvetet. ”Jag blev riktigt full.”

”Vi har alla varit där. Har du gjort dig illa?”

Hans sätt att säga det får mig att tro att han vet. Han låter som en läkare på sjukhuset. Huvudet är dimmigt. Jag vill prata mer med honom, fråga honom om hans dotter. Jag stirrar ut genom rutan, men ögonlocken känns tunga igen så jag låter dem falla.

Bilen stannar. Jag hör hans bildörr öppnas och stängas. Nu öppnas min dörr och den kalla luften biter i mig. Motvilligt öppnar jag ögonen. Marcus sträcker sig efter min hand, hjälper mig ut. Mamma väntar i ytterdörren och jag stålsätter mig, men hon kommer bara fram och ger mig en hård kram. Hon gråter. Jag låter huvudet vila i hennes halsgrop. Jag är hemma.

Lukten av kaffe svävar in i näsborrarna. Jag vänder huvudet åt sidan, täcker över näsan och munnen med armen. Angus sniffar mig i ansiktet, hans nos stöter emot mitt öra och han trycker sig in under min arm samtidigt som han gnyr och grymtar åt mig.

”Sluta!” Jag knuffar iväg honom, men han hoppar på mig igen, lägger sin tyngd på min mage. Jag kisar. Mamma sitter vid fotänden av sängen. Hon ser road ut. Solen strömmar in genom fönstret – hon har dragit upp persiennerna.

Jag stönar och lägger kudden över huvudet. ”Det är för tidigt.” Jag har aldrig haft en sådan här huvudvärk förut i hela mitt liv. Det är som om skallen har kluvits mitt itu och någon bankar på den med knivar och hammare, kanske en hel verktygslåda. Bilden får mig att tänka på min pappa och jag blir ledsen och illamående igen. Jag tänker sova hela dagen. Ligga kvar i sängen tills i morgon.

”Klockan är snart tolv. Jared har ringt hela förmiddagen.”

Bilder tumlar runt i mitt huvud tillsammans med en het flod av skam och äckel över mig själv. Hade jag väntat så länge på det där? Det var inte romantiskt eller fint eller ens lite kul. Jag är bara ytterligare en dumbom som har förlorat oskulden till high school-pojkvännen.

Det här är på riktigt, sa han.

Jag blinkar bort tårarna som stiger i ögonen och försöker snyfta så lågt att mamma inte märker att jag gråter. Hon lyfter bort kudden från mitt ansikte, rör vid min kind och lägger sig sedan bredvid mig.

”Vill du berätta varför du gick hem ensam mitt i natten? Försökte du förvandla dig till en snödrottning?”

Jag skakar på huvudet. ”Det är komplicerat.”

”Du kan berätta vad som helst för mig.”

Visst. Som om jag skulle kunna berätta det här. Jag kan inte sluta tänka på det vi gjorde. Han visste att jag var full, men det var han också. Så är det mitt fel? Jag lade mig med honom. Jag tog av mig kläderna, eller?

”Delaney har också ringt. Hon är orolig för dig.”

Jag önskar att jag hade åkte hem med henne, önskar att jag kunde göra om hela kvällen igen. Kanske hela året. ”Jag blev bara för full och betedde mig som en idiot. Jag antar att jag är som pappa.”

Hon vänder på mig och tittar mig i ögonen.

”Nej, Sophie. Det är du inte. Det kan du aldrig bli.”

”Han är borta”, säger jag. ”Han var här, och nu är han det inte.”

”Jag vet.” Hennes min är sorgsen, men jag vet att hon inte är ledsen över att han är borta. Hon är ledsen för min skull, och det får allt att kännas ännu värre, det får mig att känna mig alldeles söndrig inombords.

”Ibland är jag lättad över att vi inte behöver vara rädda längre, mamma. Men det är hemskt att säga så. Andra gånger är jag bara riktigt arg på honom. Jag kommer aldrig att ha någon pappa. Jag tänker på min skolavslutning, mitt bröllop, alla möjliga sådana tillfällen.”

”Jag vet att det är svårt. Det kommer att göra ont ett tag, men det blir lättare med tiden. Du kommer att sakna honom mer vid vissa tidpunkter i livet, men du kommer att ha många underbara människor omkring dig vid alla de där speciella händelserna. Du kommer alltid att ha mig.”

”Jag tänker att jag borde ge bort alla hans pengar. De gjorde honom aldrig lycklig.”

”Du behöver inte bestämma någonting nu.”

Jag suckar och vilar huvudet mot hennes axel. ”Förlåt att jag inte ringde. Det var svinigt gjort.”

”Jag blev riktigt rädd, men jag vet att du har många känslor att hantera för tillfället.” Jag känner att hon tvekar, lägger märke till vaksamheten i hennes röst när hon säger: ”Jag tycker inte om att du drack dig berusad i går kväll, i synnerhet inte när du var upprörd. Alkohol får en att släppa på hämningarna och agera annorlunda, vårdslöst, men det får inte problemen att försvinna.”

”Jag vet. Jag betedde mig som en idiot.”

”Alla begår misstag. Men att vara vuxen betyder att man lär sig av dem, ber om ursäkt för sina handlingar om man har sårat någon, och går vidare. I dag är en ny dag.”

Jag tänker på Jared igen. Men nu skäms jag inte lika mycket, utan känner mig skuldmedveten. Hur skulle jag ha känt det om han bara hade stuckit iväg från mig? Jag måste messa honom.

”Jag borde ringa till Jared.”

Hon ser häpen ut, som om det inte alls var vad hon hade väntat sig att höra. Hon kanske ville att jag skulle säga att det var Jared som var misstaget. Hon kanske hoppades att jag skulle göra slut med honom. Jag känner hur ilskan virvlar runt i magen och förbereder mig på en ny predikan, men hon sätter sig bara upp.

”Jag tog med mig kaffe. Drick mycket vatten också. Det hjälper.” Hon ger mig min telefon. ”Kom ner när du är redo.”

När hon har gått håller jag mobilen i handen i några minuter. Jag vet inte vad jag ska säga. Hur ska jag kunna möta Jared i skolan på måndag? Kommer han att vilja ha sex hela tiden nu? Jag läser sms:en han skickade under förmiddagen. Du bara stack? Vad är det som är fel? Ring mig! Jag trycker in hans nummer och håller andan medan signalerna går fram. Han låter lättad när han svarar.

”Mår du bra?” säger han. ”Jag har varit helt förstörd.”

”Ja.” Jag lutar mig tillbaka mot kudden och tar en mun av kaffet, känner hur det vänder sig i magen. Det var ett misstag.

”Är det säkert?”

”Jag tror det. Jag vet inte.”

Han är tyst en stund. ”Ångrar du att vi gjorde det?”

Jag vet inte hur jag ska svara. Jag undrar om pappa vaknade och kände sig så här hela tiden när han söp. Skämdes han någonsin? Jag skulle kanske ha betett mig annorlunda om han inte hade varit död. Då skulle gårdagskvällen kanske aldrig ha hänt. Sedan blir jag arg igen.

”Jag är bara förvirrad. Allting känns så skruvat nu.”

”Vi borde kanske ha väntat.” Han låter bekymrad.

Jag tänker igenom saken. Skulle det ha blivit annorlunda? Det kanske skulle ha sugit när vi än gjorde det. ”Jag tror inte att det är särskilt bra första gången för någon.” Delaneys första gång hade varit hemsk. Hon gillade inte ens killen som hon gjorde det med, och pratar inte med honom nu.

”Kan vi hänga?” säger han. ”Jag köper med mig nudelsoppa och kommer över.”

Jag pausar, tänker.

”Snälla, Sophie?” Hans sätt att säga det gör mig märkligt glad, som om något inombords böjer sig närmare honom, veknar. Han verkar vara så ivrig att ställa allt till rätta. Om han kommer över med lunch kanske mamma blir lite vänligare inställd. Hon får se att han är omtänksam och rar.

”Okej”, säger jag. ”Mamma gillar verkligen sådana där friterade wonton-grejer.”

”Toppen. Jag tar några sådana också.”

Jag tar en snabb dusch och sväljer några munnar Pepto-Bismol. Jag känner mig någorlunda mänsklig när jag kommer ut i köket, där mamma sitter vid köksön och läser tidningen. Marcus sitter i andra änden med sin laptop.

”Jared kommer över. Han tar med sig lunch.”

Mamma tittar upp. ”Åh.” Hon pausar. ”Det var snällt av honom.” Men jag ser hur läpparna smalnar och att hon knackar på muggkanten med nageln.

Jag kanske fortfarande är full, för den här gången kan jag inte bara skaka det av mig, inte tänka att det inte spelar någon roll vad hon tycker.

”Varför gillar du honom inte?” säger jag. ”Han gillar dig.”

”Jag har aldrig sagt att jag inte gillar honom.” Hon blir rosa om kinderna och jag känner att mina kinder också blir varma. Marcus sitter blickstilla och tittar på oss.

”Kan du inte bara ge honom en chans?”

Hon lägger ner tidningen och sneglar på Marcus. ”Har du något emot att lämna oss en stund?”

”Inte alls. Jag är på mitt kontor.” Han tar upp laptoppen och försvinner bort i korridoren.

Mamma tittar på mig. Jag kan se olika uttryck dra förbi i hennes ansikte, som om hon inte riktigt vet vad hon ska säga. ”Det är bara det att, är du säker på att du vill dejta någon just nu? Du har gått igenom så mycket. Och se bara på vad som hände i går kväll, och nu ska han redan komma över hit?”

”Där ser du. Det är precis det där jag menar. Om du gillade honom skulle du tycka att det var helt okej.”

”Det där är inte sant.”

”Är det inte?”

Vi håller fast varandras blickar en stund, och så andas hon ut i en lång suck. ”Jag kanske har varit lite överbeskyddande när det gäller Jared.” Hon reser sig och går runt köksön för att ge mig en kram. ”Jag ska anstränga mig för att lära känna honom, okej?”

Jag vilar huvudet mot hennes hals. ”Bra, annars tänker jag kräkas på dig.”

Hon skrattar och hennes andedräkt kittlar mina hårstrån. ”Förlåt, vännen. Du borde inte ha behövt hantera något av det här.” Hennes röst låter allvarlig nu, och jag vet att hon inte pratar om Jared längre. Jag blundar och blinkar några gånger.

”Det kommer att bli bättre, eller hur?”

”Ge det några månader”, säger hon. ”Till lovet kommer allt att kännas annorlunda.”

DEL TRE

KAPITEL TRETTIOTVÅ

LINDSEY

MARS 2017

JAG STÅR FRAMFÖR det stora perspektivfönstret och stirrar ut över sjön. Det är mörkt, men jag kan se bryggan och båtplatsen där nere i ljuset från huset. Vinden börjar ta i och vittnar om att vi kan vänta oss en stormig natt. Det går toppiga vågor på sjön och vitt skum slår in mot stranden och sidan på bryggan, vinden trycker mot landgången, som gungar och hoppar.

Vi ser inga grannhus, även om Marcus har nämnt att det finns fler stugor runt sjön. Långt borta på andra sidan vattnet syns några ljus. De enda tecknen på liv. Jag ler mot scenen bakom mig som speglas i rutan. Marcus tänder en brasa, det sprakar om tändveden när elden tar sig.

”Det blir snart varmt”, säger han. Jag ser mig om över axeln och känner mig redan värmd av den ombonade scenen. Marcus sitter på kanten till eldstaden och petar på vedträna, med ansiktet avtecknat i bärnstensfärg. Våra fuktiga jackor hänger framför eldstaden och kängorna står placerade i en prydlig rad.

Vi fick lov att parkera uppe på vägen och sedan gå i piskande regn nerför den smala trappan till huset, som ligger mitt i en brant bergssluttning. Angus höll nosen mot marken, andades in alla de nya dofterna i stora puffar, och drog nästan omkull Sophie. Han ligger på en filt framför elden nu, med nosen under svansen, medan Sophie slött smeker pälsen runt hans hals.

Jag kan inte riktigt tyda hennes min, men hon har knappt sagt ett ord sedan Marcus hämtade oss vid vårt hus i Dogwood Bay. Vi flyttade ut från Marcus och in i ett hyrt hus i slutet av januari. Jag kommer fortfarande ihåg hur vilsen jag kände mig den där första helgen, när jag gick omkring i vårt nya hem. Det var kallt och ödsligt och jag saknade Marcus. Helgen därpå bjöd jag in honom på middag medan Sophie var ute med sina kompisar. Vi satt i soffan och delade på en flaska vin, kom närmare varandra för vart glas vi tog. Känslan av hans ben mot mitt, hans bröstkorg så nära, hans arm som snuddade vid min varje gång han sträckte sig efter sitt glas höll på att göra mig tokig. Jag kunde inte sluta titta på hans mun, på hur hans läppar vinklades lite snett när han log eller skrattade. Ett par gånger kom jag på honom med att titta på mig med varm blick, och hans hand låg kvar lite för länge på mitt ben när han ville få fram poängen i det han sa. Han måste ha känt kemin.

Till sist tog jag mod till mig och sa: ”Tänker du någonsin kyssa mig?”

Han såg överraskad ut. ”Vill du det?”

”Vill du?” Okej, det var inte min bästa replik, men jag var mer än måttligt full och väldigt ovan. Jag har aldrig behövt ta initiativet förut. Det fungerade i alla fall. Han log och böjde sig fram och kysste mig, och hans mun var varm och smakade sött rödvin och chokladkaka.

Vi kysstes på soffan en stund, sedan tog jag hans hand och ledde honom till mitt sovrum. Min kropp kändes drogad av endorfiner, benen var vingliga och hjärtat slog fort. Han åkte innan Sophie kom hem, mumlade mot mina läppar. ”Jag ringer dig.”

Jag vaknade och dagdrömde om lukten av hans hud, om hans beröring, smaken av hans läppar, hans mullrande skratt som fick hela hans bröstkorg att vibrera, om hur sköna hans axelmuskler kändes under mina händer. Jag kunde fortfarande känna lukten av hans cologne på mina lakan och svepte dem tätt om mig. Sedan drabbades jag panikslagen av tanken att det kanske bara hade varit en impuls från hans sida. Tänk om han ångrade det? Jag rullade över på sidan och tittade på min mobil och såg hans sms. God morgon, Törnrosa. Gårdagskvällen var fantastisk, men låt oss göra det här på rätt sätt. Jag vill bjuda dig på restaurang. Är i kväll för snart?

Vi har dejtat i två månader nu. Under dagarna tar vi kontakt via sms eller Facetime, och de kvällar som vi inte är tillsammans ringer han alltid innan vi lägger oss. Jag vet inte vart vi är på väg – vi har inte pratat om framtiden, det är för tidigt, men vi har kommit överens om att leva i nuet. Varje helg är ett nytt äventyr: en ny vandringsled, bergsklättring, en cykeltur i bergen, en tur till den lokala marknaden och matlagning tillsammans, eller kanske bara en hel dags filmmaraton.

Vi satt med hopslingrade ben i soffan hemma hos mig en kväll och pratade om vårlovet, när jag sa: ”Vi tre borde åka iväg någonstans.” Med vilken annan man som helst skulle jag ha väntat, men Sophie verkade inte ha någonting emot att jag sov över hemma hos Marcus, eller att han kom hem till oss – antagligen därför att vi redan hade bott hos honom i några veckor.

”Tycker du? Har du några idéer?”

Jag studerade hans ansikte medan jag funderade. Hans hår hade blivit ganska långt och föll ner i pannan. Jag strök det åt sidan, slätade ut linjerna i hans panna med min tumme och förundrades över att jag kunde göra det nu. Jag fascinerades fortfarande av att jag hade känt den här underbare mannen i mer än ett år utan att ha en aning om att vår vänskap kunde utvecklas till något så underbart.

”Åka skidor, kanske? Skidanläggningarna håller fortfarande öppet.”

Han var tyst en stund, och sedan sa han. ”Vad sägs om att åka till mitt hus vid sjön? Jag måste bara ringa till den som ser till det och kontrollera att det är i ordning. Det har inte varit uthyrt på några månader.”

”Är du säker? Skulle det inte vara svårt för dig?”

”Det är så vackert vid sjön så här års. Jag vill gärna visa dig stället. Vad säger du? Vill du göra ett försök?” Han lutade sig närmare och viskade: ”Jag behöver ha dig där.”

Jag kröp närmare. ”Det låter underbart.”

Jag var fortfarande lite nervös för hur det skulle bli för Marcus med alla minnen, men vi skulle skapa nya minnen tillsammans. Jag föreställde mig tidiga morgonpromenader, en mysig eldstad, att vi lagade mat tillsammans och spelade brädspel. När jag berättade det för Sophie frågade hon ifall Jared fick följa med. Efter att ha diskuterat grundreglerna – skilda sovrum, inget smygande – gick jag med på det, men så i fredags berättade hon att han skulle åka bort med sina kompisar. Hon sa att det inte var någon stor grej. ”Allt är bra, mamma.” Men jag tror att hon är mer upprörd än vad hon vill visa.

Jag flyttar mig till soffan i närheten av där hon sitter och drar en gräddvit virkad filt över axlarna. ”Varför inte ta och titta vad det finns för filmer?”

Marcus tittar upp från elden. ”Bara ta för dig.”

Sophie öppnar lådan under platt-tv:n men hennes rörelser är håglösa och axlarna hopsjunkna. Hon tar fram några dvd:er men lägger dem åt sidan. I stället sätter hon på en musik-cd och lägger sig sedan på golvet med händerna bakom huvudet och blundar.

Musiken är ljuv, romantisk. Jag tänker på Marcus exfru, Kathryn, på deras gemensamma historia här i huset, och på alla minnen de måste ha härifrån tillsammans med dottern. Brukade de lyssna på den här cd:n? Ovanför eldstaden hänger det en målning av ett par i en båt med bara ryggarna synliga, och jag undrar om det kan vara Marcus och Kathryn, men så skakar jag av mig tanken. Han skulle ha tagit ner den – även om det inte verkar som om han har ändrat på särskilt mycket annat. Huset är vänligt och inbjudande, men tydligt feminint, med en stor soffa, fåtöljer och en ottoman med blommönster på och antikviteter, till exempel matgruppen i mahogny som skiljer vardagsrumsdelen från köksdelen. Inget av det ser ut att vara i Marcus smak, som är mer modern.

På bottenvåningen finns det en liten toalett, som ligger i hallen som leder till det stora sovrummet, som har ett eget badrum, och till en tvättstuga och ett extra sovrum mot baksidan av huset. På övervåningen finns ytterligare två sovrum. Marcus pekade ut vilket som var Katies – dörren var stängd. Sophie valde det andra sovrummet på övervåningen eftersom hon tyckte om utsikten mot skogen.

Tidigare lade jag märke till ett inramat foto av Katie på byrån i det stora sovrummet. Det var taget när hon satt på en strand, och jag antog att det var här vid sjön. Hon vilade hakan mot knäna och tittade ut över vattnet. Jag ville fråga Marcus när fotot var taget, men bestämde mig för att vänta. Det här är säkert svårt nog ändå för honom.

I det stora rummet finns småsaker utspridda som glada små skatter, originella små ugglor och skogsdjur, en rustik paddel som hänger på väggen. Jag rör vid smyckeskrinet i silver som står på sidobordet, låter fingrarna löpa längs kanten. Det är utsökt, format som ett stort musselskal, och uppenbarligen antikt. Jag lyfter försiktigt upp det och öppnar locket. En liten silverpärla är fastlödd mitt i. Metallen känns sval mot mina fingertoppar. Nyfiken på ifall det finns någon inskription vänder jag på den, men botten är ren, så när som på en liten repa.

Han måste ha lämnat kvar de här sakerna för att det skulle se hemtrevligt ut när han hyrde ut huset. Eller också har han anlitat någon för att inreda det. Jag tänker inte fråga. Jag har inte tänkt alls mycket på Kathryn sedan vi blev ihop – han pratar sällan om henne, även om jag vet att han hör av sig till henne ibland för att förvissa sig om att hon har klarat sig hyggligt, i synnerhet vid storhelger. Jag har aldrig känt mig svartsjuk, men det är något med det här huset som får mig att känna mig som en inkräktare.

Lamporna blinkar till. Jag tittar upp i taket, håller andan och väntar på att de ska slockna, men de förblir tända. Vi kommer antagligen att få strömavbrott snart.

”Har du några ljus?”

Marcus tittar upp från brasan. ”Bra tänkt. Titta i lådan vid telefonen.”

Jag rotar igenom lådan, som är full med smått och gott, pennor, kortlekar, en bit snöre, en flaska lim, batterier, och drar fram ett par ljus. Jag ställer dem i porslinsljusstaken på köksbordet och tänder pelarljusen på soffbordet. Lågorna fladdrar och dansar.

Det varma paraffinet luktar starkt av vanilj och påminner mig om första gången jag åt middag hemma hos Greg – han brände maten och sprejade vaniljdoft över alltihop för att försöka dölja det. Jag ler vid tanken och undrar hur han har det. Jag har hört ett rykte om att hans svåger hade dragit på sig skulder på grund av dåliga lån och att Greg hjälpte honom att komma på fötter igen. Det kanske var därför som han var så distraherad under de sista dagarna av vårt förhållande. Han svarade aldrig på mina sms. Jag är säker på att han vet att jag är ihop med Marcus nu. Jag önskar att jag kunde förklara allting för honom, men vad kan jag säga?

Det har bara gått ett par månader, men det känns som om det är en hel livstid sedan mitt liv var helt upp och ner och jag pratade med polisen nästan varje dag. Jag träffade inspektör Parker på Muddy Bean en dag. Jag hämtade kaffe till mig och Marcus när hon klev in genom dörren. Jag blev förvånad över att se henne i vit vindjacka, svarta joggingbyxor och flätat hår.

Vi pratade en stund medan vi väntade på kaffet. Jag berättade för henne om Marcus och om huset vid sjön. Det kändes som om jag pratade för mycket, men jag ville på något sätt att hon skulle veta att jag mådde bra. När jag frågade ifall hon hade några planer för lovet sa hon: ”Bara att jobba”, och beställde två latte. Jag tittade när hon lämnade kaféet och satte sig i en bil med en blond kvinna bakom ratten. Jag undrade om hon också var polis. Sedan strök kvinnan bort en slinga hår ur Parkers ansikte. Gesten var öm, tillgiven. Parker sneglade mot kaféet och jag vände snabbt ryggen till, generad över att ha tittat. Jag antar att Parker höll sitt liv privat av en anledning.

Sophie och jag diskar efter middagen när strömmen går. Hon skriker till och tar tag i min arm, sedan skrattar hon åt att hon överreagerade, men det låter ansträngt.

”Är du okej, gumman?”

”Visst.” Hon vänder sig bort och säger till Marcus. ”Har du någon kortlek?”

Vi spelar poker i skenet från ljusen och sedan säger Sophie att hon är trött, ger mig en puss på kinden och lämnar rummet. Jag kramar om henne som hastigast och släpper sedan iväg henne.

Marcus och jag dricker ett glas vin till framför brasan. Till sist snubblar vi iväg till vårt sovrum och han håller om mig medan vinden viner utanför. Hans andning blir djupare, hans varma bröstkorg stiger och sjunker under min kind. Jag anpassar min andning till hans och kämpar emot sömnen en liten stund till, njuter av den ljuvliga sömniga känslan. Jag låter ögonlocken falla igen och handen glida ner längs Marcus sida tills den når hans hand. Jag flätar ihop hans fingrar med mina. Han trycker in ansiktet mot min hals och drar mig intill sig längs hela kroppens längd.

Låt stormen härja bäst den vill, min kamp är över.

KAPITEL TRETTIOTRE

SOPHIE

JAG HÖR DEM prata med låga röster där nere, men jag kan inte urskilja några ord, bara det dämpade ljudet av Marcus djupa röst och mammas mjuka skratt. Jag vet att de måste prata om mig ibland. Det känns konstigt att tänka på att Marcus kanske får för sig att analysera mig, så jag berättar inte så mycket om mina känslor för mamma längre. Speciellt inte om mardrömmarna som jag fortfarande har om att jag hittar Andrews kropp, och om att han ibland slår upp ögonen och ler, eller om att jag känner mig lättad tills jag vaknar och kommer ihåg att han faktiskt är död. Jag behöver ingen hjärnskrynklare för att förklara vad det handlar om.

Det är enklare att låta mamma tro att jag mår bra.

Rummet är mörkt och lyktan kastar märkliga skuggor på väggen. Jag sa åt mamma att jag skulle gå och lägga mig därför att jag ville lyssna på musik på mobilen och rita, men när jag bläddrar igenom skissblocket får jag syn på en av mina skisser av stranden och tänker på när jag satt där vid picknickbordet med Jared – han borstade av bordsskivan med handen så att tallbarren flög. Vi satt där en stund och jag stoppade mina händer i hans varma fickor. Sedan fotograferade han en fiskmås som flög i spiraler i vinden, de vita, skummande vågorna och hundar som jagade pinnar. Han höll kameran i ständig rörelse medan jag jobbade med min teckning, men jag gjorde den aldrig färdig. Det var intressantare att titta på honom.

Jag tog upp mobilen för att se ifall han hade messat, trots att jag inte har någon mottagning. Trots att han sa att han inte skulle höra av sig. Trots att jag försöker intala mig att jag inte bryr mig.

Jag vet fortfarande inte hur grälet började. Eller, jag antar att jag startade det, men jag vet inte varför. Det var bara två dagar sedan Jared satt och lekte med sin dator – försökte hitta en låt att spela för mig medan jag låg på hans säng. Vi hade varit hemma hos honom i en timme och han hade inte märkt att jag inte sa mycket. Det kanske alltid var så. Det kanske alltid var han som berättade en massa saker för mig om sina kompisar eller om fotografering medan jag lyssnade. Jag vet inte längre. Månaderna som gått är dimmiga, dagarna flyter ihop. När Andrew dog kunde jag inte sova, så Jared gav mig hans farsas överblivna tabletter från när han opererade knäet. Han sa åt mig att inte ta dem varje kväll, så jag delade dem på mitten och försökte få dem att räcka längre. De hjälpte, men gjorde att jag kände mig bakfull hela tiden. Den här veckan slutade jag ta dem, och nu kan jag inte sova igen.

Jared och jag har varit tillsammans nästan varenda helg sedan min födelsedag, och först var det toppen. När jag var med honom behövde jag inte tänka på pappa eller på hur han dog, och att ha sex var lite som att bli hög, men under de senaste veckorna har det inte fungerat på samma sätt längre.

Det hade regnat kraftigt hela dagen och jag kände mig rastlös och uttråkad. Allt vi gjorde var att hänga i Jareds sovrum och titta på film eller ha sex. Vi hade smitit tidigt från skolan för att åka hem till honom innan hans föräldrar kom hem. Sexet var bättre nu. Jag kände mig annorlunda. Mer vuxen.

”Delaney ringer aldrig längre”, hävde jag ur mig.

”Det är för att du har en pojkvän och hon fortfarande är singel.”

Han kanske hade rätt. Hon hade hängt med några andra tjejer i skolan och jag var glad över att hon fick nya vänner, men jag saknade att umgås med henne, gå på bio, gå och fika, färga håret. Sedan undrade jag om det var mitt fel. Det kanske var jag som hade slutat ringa till henne.

Häromdagen såg jag henne på parkeringsplatsen vid skolan och försökte prata med henne, men hon hade bråttom iväg för att träffa sina kompisar. De skulle gå och simma. Vi brukade älska att gå och simma. Vi satt kvar i bastun så länge att det kändes som om huden skulle smälta bort.

Det var inte bara Delaney som gled ifrån mig. Jag hade aldrig tid att teckna längre. Förra helgen skulle jag vara hemma, men Jared behövde min hjälp för att redigera fotona vi hade tagit nere i hamnen. Till en början var det roligt att hjälpa honom med hans fotograferande, men sedan tröttnade jag på att vara ute i pissväder i flera timmar bara för att han skulle få den perfekta bilden.

Han vände sig bort från datorn. ”Vad är det för fel?”

”Inget. Jag är bara trött.”

Han kom och lade sig på sängen hos mig. ”Jag har tittat på lägenheter på nätet till när vi börjar på UBC. Om vi hittar någon bra redan nu hinner vi skriva under kontraktet innan någon annan lägger beslag på den.”

Jag tittar på honom, förvirrad. ”Du menar till dig?”

”Till dig och mig. Vi skaffar något fint – kanske något med fin utsikt inne i centrum.”

”Jag har ju sagt att Delaney och jag ska bo ihop.” Vi hade inte pratat om det på sistone, men det har varit vår plan hela tiden. Jag hoppas att det inte har förändrats, för jag har tänkt att det skulle kunna vara bra för Jared och mig när vi börjar på universitetet. I sommar ska han ut och resa tillsammans med sina föräldrar, och när vi börjar plugga kommer vi att ha ännu mindre tid för att träffas. Sedan undrade jag varför jag ville ha mindre tid att träffa honom och staplade det på högen av saker som jag inte ville tänka på.

”Ja, men det var förut”, sa han. ”Jag trodde att du ville bo ihop med mig nu.”

”Vi är bara arton.”

”Och?”

”Vill du inte bo med dina kompisar?”

”De är sluskar. Jag vill bo med dig.”

”Varför då? För att du tror att jag ska hålla rent efter dig? Kan du ens laga mat? Eller vill du att jag ska städa och handla och laga mat?”

”Vänta nu. Var kom det där ifrån? Jag kan lära mig allt det där.” Naturligtvis. Han måste lära sig att göra något som jag hade gjort i flera år. Han hade alltid haft det så lätt.

”Jag är inte redo att tänka på nästa år än. Jag vill bara ta mig igenom studenten.”

”Vi kan prata om det igen i sommar. Jag lägger handpenning på något.” Han såg oberörd ut, som om han var så säker på att jag skulle ändra mig och tycka som han.

Jag satte mig upp med benen i kors och tittade på honom. ”Jag vet inte ifall jag vill bo ihop med dig någonsin. Mamma flyttade in hos pappa när hon bara var nitton, och hon gick miste om en massa saker.”

”Jag är inte som din pappa.” Nu började han se irriterad ut, men det fick mig inte att backa, utan gav mig bara lust att gräva lite djupare.

”Du beter dig lite som han.”

”Det där var jävligt taskigt sagt.” Han blev röd i ansiktet.

”Varje gång jag vill stanna hemma beter du dig som om du är helt knäckt, så att jag får dåligt samvete.”

”Skojar du? Du deppar ju jämt, så jag har försökt se till att du har något att göra.”

Hela mitt inre krängde och skramlade och jag ville bara resa mig upp, åka hem och gömma mig i mitt sovrum med hörlurar och hög musik. Jag skulle stanna där i dagar. Kanske veckor. Jag skulle aldrig komma ut igen. ”Ibland vill jag vara ensam. Jag behöver utrymme.”

Vi stirrade på varandra. Jag kände sanningen smulas sönder inombords, den där hemska, värkande längtan efter att få vara ensam och inte behöva prata om mina känslor eller undra vad han tänkte eller försöka göra honom glad eller vara Jared och Sophie. Jag ville vara bara Sophie igen.

Han satte sig upp. ”Du behöver utrymme?” Han var blek i ansiktet och ögonbrynen såg ut som ett mörkt streck. Till och med läpparna var bleka, som om jag hade huggit honom med en kniv och all färg hade runnit ut.

”Inte för alltid, bara en liten paus.” Jag kunde inte fatta att jag sa det, men nu var orden ute ur min mun och jag såg dem falla som bomber i hans ansikte. Han spärrade upp ögonen och gapade.

”Menar du allvar?” Han lät andfådd.

”Jag har tänkt nu på sistone att jag kanske inte riktigt har hanterat att pappa dog. Att jag kanske bara kastade mig in i allt det här med dig för att undvika det.”

”Jag har försökt få dig att prata om det.”

”Det är det som är problemet. Jag vill inte prata om det. Jag vill bara bearbeta det i mitt eget huvud. Det kanske är lika bra att vi inte ses över lovet.”

”Jag fattar inte. I går pratade du om hur kul vi skulle ha.”

”Jag vill bara ha en vecka på egen hand. Varför är det ett problem?”

”Du gör det till ett problem.”

Jag reste mig från sängen och tog min ryggsäck och jacka. ”Jag åker hem.”

Han tog min arm. ”Sluta”, sa han. ”Vi måste prata.”

”Det finns ingenting att prata om. Jag har redan sagt att jag vill ha en paus, men nu tycker jag att vi borde göra den permanent.” Jag är ett skenande tåg, som spränger mig fram genom bergen.

Han tog min arm med förtvivlad min. ”Jag tänker inte låta dig göra det här.”

”Du tänker inte låta mig?” Jag drog mig loss, hans fingrar grävde sig in i min hud.

”Bestäm dig bara inte nu direkt.” Hans röst var hes och ögonen svarta och blanka som bläckpölar. Jag kunde doppa min penna i dem och rita hans krossade hjärta över en hel sida i mitt skissblock, sedan kunde jag riva ut det, eller sätta ihop det igen.

”Snälla?” sa han. ”Jag ska ge dig utrymme – gör bara inte slut.”

Jag tvekade. Hände det här verkligen? Gjorde vi verkligen slut? ”Jag vet inte. Jag måste gå.” Jag gick snabbt genom huset, ville desperat ut därifrån och andas frisk luft.

Han följde efter mig till yttertrappan, fortfarande i strumplästen trots att regnet öste ner. ”Vänta. Jag kör dig hem. Var inte dum. Du blir dyngsur.”

Jag tittade på honom där han stod i sin T-shirt med axlarna uppe vid öronen och regnet föll runt omkring oss. Jag minns att pappa hade stannat sin pickup bredvid mig. Kliv in.

”Jag ringer Delaney”, ropar jag genom hällregnet. Sedan sprang jag. Fötterna plumsade genom kalla pölar så att vattnet skvätte upp på vaderna på mig. Jag sprang, sprang, sprang.

Han messade mig flera gånger den kvällen, min telefon lyste upp i mörkret. Varför kan vi inte prata? Varför gör du så här? Vad har jag gjort för fel?

Jag hade inte svaren, kunde inte förklara panikkänslan inombords. Till sist blev jag tvungen att stänga av telefonen. Nästa morgon såg jag hans bil på avstånd när jag gick till busshållplatsen, men jag vinkade inte till honom och han körde sin väg. Jag fick syn på honom några gånger mellan lektionerna, och han var alltid tillsammans med sina vänner och stirrade på mig. Efter skolan väntade han på mig vid mitt skåp.

”Du kan inte bara strunta i mig”, sa han.

Jag tryckte ner böckerna i ryggsäcken. ”Jag sa ju att jag behövde vara ensam.”

”Någonting har förändrats, och jag vill veta vad det är. Har du träffat någon annan? Är det det?”

”Nej”, väste jag åt honom. ”Vill du verkligen prata om det här just nu?” Andra elever tittade nyfiket på oss när de gick förbi.

”Kan vi åka hem till mig och prata? Jag vill ordna upp det här.”

”Det finns inget att ordna upp.” Jag funderade på hur jag skulle förklara mina känslor. ”Du har inte gjort något fel. Det är någonting inuti mig som bara har stängt av, okej? Jag vet inte varför, men det är som om jag inte kan komma åt mina glada känslor. Ju mer du trycker på, desto längre bort försvinner de.”

”Kom bara med hem till mig en liten stund.”

”Jag måste packa.”

”Du kan inte åka så här.”

”Nehej, men jag åker inte hem till dig. Så vad tänker du göra? Kidnappa mig?” Jag smällde igen skåpdörren och gick därifrån. När jag vände mig om hade han försvunnit.

Delaney skjutsade hem mig. Jag berättade för henne att jag hade bråkat med Jared och att vi hade gjort slut.

”Varför gjorde ni det?” sa hon. ”Jag trodde att ni var kära.”

”Jag vet inte.” Jag grät därför att jag var ledsen, men också förvirrad. ”Jag kan inte förklara det”, sa jag. ”Det blev bara för mycket och jag kunde inte andas. Jag kunde bara inte andas.”

Hon gav mig en medkännande blick. ”Jag är verkligen ledsen. Ska vi ta en kopp kaffe?”

”Okej.” Jag stirrade ut genom rutan och såg träden svischa förbi. Jag skakade, var kall om händerna och kroppen. Jag stoppade in händerna under benen för att hålla dem stilla. Kaffe skulle vara bra. Vi kunde prata och Delaney kunde hjälpa mig att förstå varför jag just hade förstört hela mitt liv.

En timme senare släppte Delaney av mig hemma. Jag följde henne med blicken när hon körde ut från tomten och tillbaka ut på vägen. Ljudet av däck mot våt asfalt och sedan tystnad. Jag halvt om halvt önskade att jag fortfarande var där hos henne så att vi kunde prata lite till, men det skulle inte ha hjälpt. Hon hade ställt en hel hög med frågor om mina känslor (sådant som hennes terapeut hade frågat när hennes föräldrar skilde sig), men allt jag kunde säga var: ”Jag vet inte vad som hände”, vilket på något sätt fick alltihop att kännas ännu värre.

Angus hoppade upp på mig när jag öppnade ytterdörren och höll på att välta omkull mig när jag försökte ta av mig skorna. ”Lägg av!” sa jag och knuffade honom ur vägen när han slickade mig på örat. Han behövde komma ut på promenad, men allt jag kunde tänka på var hur skönt det skulle vara att krypa ner i sängen. Jag skulle gå ut med honom senare, om jag orkade. Jag behövde bara stänga allting ute.

Jag stannade till i dörröppningen till mitt rum. Det stod en kartong mitt på min säng. Jag gick långsamt dit. Det var sådant som jag hade lämnat kvar hemma hos Jared. En scarf, ett par böcker, ett par örhängen – och fotot han hade tagit av mig. Jag tittade på fönstret och fick syn på fotavtrycken på fönsterbrädan. Jared hade smugit in ett par gånger för att tillbringa natten hos mig och jag antar att jag hade glömt att låsa det igen.

Jag satte mig på sängen bredvid Angus och skickade ett meddelande till Jared, mina fingrar slog så hårt i skärmen att Angus lyfte på huvudet och stirrade på mig. Bröt du dig in hos mig????

Jag lämnade tillbaka dina grejer.

Det är så omoget.

Visst, och du beter dig ju så vuxet.

Jag ville bara tänka. Du kväver mig.

Du ville ju jämt vara med mig!

Ja, men sedan kändes det som om jag slutade att vara JAG.

Han svarade inte på en stund. Jag stirrade ner på telefonen och väntade på att bubblan skulle dyka upp. Till sist såg jag att han skrev något.

Du är bara rädd. Vi var så lyckliga och det fick dig att flippa ut. Du tror att jag tänker lämna dig som din pappa gjorde och därför stöter du bort mig, men det kvittar nu. Jag har fått nog.

Han skrev ingenting mer. Jag vaknade till och med mitt i natten och tittade på telefonen, och sedan igen det första jag gjorde på morgonen innan vi lämnade stan, men det fanns ingenting. När vi var ombord på färjan skrev Delaney att hon hade hört att Jared skulle campa på ön tillsammans med sina kompisar över lovet. Han var bara ungefär en timme bort.

Jag tog fram mobilen ur fickan nu och läste meddelandet igen. Det sista ordet rullar runt i huvudet som dynamitgubbar, och sprängs varje gång det kommer i kontakt med något.

Nog. Nog. Nog.

Det var väl det jag ville? Så varför känns det som om hela mitt inre slits sönder? Varför kan jag inte sluta tänka på hur tomt allting känns nu?

Jag hör ett skrapande ljud i närheten av fönstret. Jag tittar upp och väntar på att ljudet ska komma tillbaka. När Jared kom för att smyga in hos mig mitt i natten brukade han knacka lätt på glaset för att få min uppmärksamhet. Jag håller andan tills jag inser att det bara är grenar. Självklart är det inte Jared. Även om han kom ihåg adressen och åkte ut hit för att leta reda på mig, vet han inte vilket rum som är mitt.

Jag rullar ihop mig till en boll under det tjocka täcket och trycker upp benen mot bröstet. Lakanen känns kalla mot huden. Jag tänker på när pappa letade igenom vårt förra hus. Satte han sig på mammas säng? Jag undrar om han gick in i mitt rum. Alla tror att det var en olyckshändelse att han ramlade, men ibland oroar jag mig för att han gjorde det med flit. Att han ville att vi skulle hitta honom så där.

Jag kliver ur sängen och letar i min sminknecessär, där jag har gömt sömntabletterna som jag fick av Jared. Jag tar en, sköljer ner den bittra smaken med en handfull vatten från kranen. Sedan stirrar jag mig i spegeln. Mamma sa att allting skulle kännas bättre till lovet. Hon hade fel.

KAPITEL TRETTIOFYRA

LINDSEY

MARCUS OCH JAG har vandrat i skogen i en timme. Det har slutat regna, men träden är fortfarande våta, och kalla vattendroppar landar på mitt huvud eller rinner nerför nacken på mig. De fuktiga buskarna slår emot mig när vi tränger oss fram på stigen. Vi har inte sett någon annan, inte ens en hjort eller en kanin, och skogen är tyst. Jag ser mig för var jag sätter fötterna, men halkar ändå ett par gånger och måste sträcka mig efter Marcus eller ta tag om en gren för att hålla balansen. Vi har gått uppför de senaste kilometerna. Marcus vill visa mig vyn från utsiktsplatsen.

”Det är värt besväret, jag lovar. Man kan se hela vägen till havet.”

Det är nog säkrast att det är fantastiskt. Benmusklerna värker och jag är så varm av ansträngningen att jag har fått ta av mig jackan och knyta den runt midjan. Angus springer före med hängande tunga, och pälsen samlar på sig kvistar och löv. Han har lera ända upp över skuldrorna.

I morse var strömmen tillbaka och Marcus lagade glatt ägg, bacon och pannkakor medan jag duschade. När jag kom ut i köket hade han redan ställt fram en kanna med apelsinjuice, tallrikar, bestick och en hög med servetter på bordet.

”Var är Sophie?” frågade jag.

”Hon sover fortfarande.”

”Jag går och väcker henne.”

”Låt henne sova. Det är meningen att man ska vila ut i det här huset.”

Jag satte mig vid bordet, drog till mig tallriken och andades in bacondoften. ”Mums.” Jag tog en knaperstekt bit – han hade stekt dem exakt som jag ville ha dem. ”Tycker du att hon sover för mycket?”

Han satte sig mitt emot mig och strödde peppar över sina ägg. ”Tonåringar sover alltid mycket.”

”Jag är orolig för att hon är deprimerad.”

”Vill du att jag ska prata med henne?”

”Kanske. Jag vet inte. Det skulle kunna få henne att ogilla dig.” De verkade komma bra överens, hon var åtminstone alltid artig och vänlig mot honom och sa att hon var glad för min skull, men hon hade dragit sig undan så långt nu när hon var ihop med Jared att det var svårt att vara säker.

”Vad sägs om att avvakta lite? Det har bara gått ett par månader sedan Andrew dog, och sorg kan komma och gå i många år. Tro mig, jag har varit där. Ibland är det bara när man sover som man får frid, bara då som det inte gör ont. Det är okej för en tid.”

Jag sträckte mig fram och tog hans hand. ”Tack för att du alltid säger de rätta sakerna.”

”Åh, jag säger fel saker massor med gånger, men det här känner jag mig hyfsat säker på. Sophie kommer att klara sig helskinnad genom det här. Ät nu, för jag tänker ta med dig på en promenad.”

Vi kommer upp på krönet till sist, och jag sjunker ner på en sten, utan att bry mig om att jeansen blir våta i baken. Jag torkar mig i pannan och andas ut. ”Wow. Det där var brant.”

Marcus står framför mig, nästan ända framme vid klippkanten, och betraktar utsikten. Han slår ut brett med armarna. ”Är det inte fantastiskt?” säger han. ”Naturen när den är som bäst.”

Utsikten är makalös, sträcker sig kilometervis över fridfulla berg inbäddade i disiga moln. Nere i mitten kan jag se sjön, och långt i fjärran en mörkblå remsa av hav. Han vänder sig om och tittar på mig, gestikulerar med handen. ”Kom och titta.”

”Jag ser utmärkt härifrån.”

Han skrattar. ”Res på dig, din latmask. Du behöver känna vinden i ansiktet.”

Jag ställer mig bredvid honom och vilar kinden mot hans axel, njuter av doften av regn och skog på honom. ”Du har rätt. Det är skönt i vinden.” Jag får syn på en vacker ormbunke vid klippkanten, böjer mig ner för att ta en närmare titt och känner hur skorna glider mot klippan. Marcus tar tag i min hand och rycker mig bakåt.

”Försiktigt. Det är långt ner.” Han lägger armen om mina axlar och trycker mig tätt intill sig. ”Jag vill inte mista dig.”

”Du vill bara slippa klättra ner och hämta mig.” Jag skrattar, men hjärtat slår snabbt efter att ha varit så nära en olycka. Jag tittar ut över kanten på de mörka träden och de vassa klipporna långt där nere.

”Det har du rätt i.” Han trycker näsan mot håret vid min tinning.

Jag kryper ihop i hans värme och kommer ihåg den där dagen för länge sedan då Andrew låtsades slänga ner mig i en grop på hans arbetsplats.

Vi står tysta i några minuter och tar in utsikten. Hans hand är varm runt min. Jag tänker med glädje på resten av dagen som ligger framför oss. Vi kan slappa framför en brasa och läsa våra böcker, hejda oss ibland för att berätta om något som har fått oss att skratta, och sedan laga middag ihop, dricka vin och titta på en film. Tanken känns mysig och varm och perfekt.

”Jag önskar att vi kunde stanna här för alltid”, säger jag.

”Det kanske vi kan.”

Jag tittar på honom. ”Vad menar du?”

”När Sophie börjar plugga skulle vi kunna flytta ut hit. Du skulle kunna hitta jobb här i trakten eller studera. Vad du vill.”

Jag blir glad och förvånad över förslaget. Jag hade inte förstått att han redan tänkte på vår framtid. ”Vad ska du göra medan jag arbetar?” retas jag. ”Fiska varenda dag?”

”Skriva klart min bok och sedan sälja den för miljontals spänn, förstås.”

”Det låter inte så dumt.” Jag lägger huvudet på sned. ”Börjar det bli allvar, doktorn? Jag trodde att jag bara var en romans.”

Han skrattar. ”Jag skulle inte ha tagit med dig hit om jag inte menade allvar, men du har ju just flyttat in i ditt nya hus. Du behövde tid. Jag ville inte skrämma bort dig genom att bli för seriös och gnälla över hur mycket jag saknade dig och Sophie hemma hos mig.”

Jag ler mot honom och hjärtat sväller av ömhet. Naturligtvis förstod han precis vad jag behövde då – och vad jag behöver höra nu. Han är Marcus.

Han lägger händerna mot mina kinder och smeker mitt ansikte med tummarna. ”Så? Behöver du övertygas mer?” För ett ögonblick undrar jag om han kommer att säga att han älskar mig. Vi har inte uttalat orden än, men jag har varit nära så många gånger. Sedan buffar Angus Marcus på höften med nosen och han tittar ner med ett skratt och klappar honom på huvudet. Jag blänger på Angus. Tack så hemskt mycket, kompis.

Jag iakttar Marcus en stund, hans naturligt lättsamma sätt, hans stiliga leende. Skulle jag kunna flytta hit och lämna mitt hus och företag och allting? Vill jag verkligen börja om? Jag tittar ut över bergen och andas in den rena doften. Marcus har rätt. Den här platsen är speciell.

”Ja”, säger jag. ”Vi gör det.”

”Menar du det?”

”Jag är redan förälskad i dig. Jag kan lika gärna hoppa i med båda fötterna.”

Han stirrar på mig i ett slags bedövad tystnad, och nu hettar det i ansiktet på mig och jag önskar att jag kunde ta tillbaka orden. Vad tänkte jag på? Jag tittar stumt på honom. Sekunderna tickar förbi tills det känns som om vi har stått där för evigt. Han har fortfarande inte sagt det tillbaka. Han bara tittar på mig.

”Jaja, vi borde nog gå tillbaka”, säger jag och börjar gå därifrån.

”Lindsey, kom hit.” Han tar min hand och drar mig runt. ”Jag älskar dig också – men jag måste erkänna att det gjorde mig vettskrämd till en början. Jag försökte kämpa emot så länge.”

Jag lutade min kropp mot hans. ”Försökte du kämpa emot? Verkligen? Berätta mer.”

”Du kommer inte att sluta förrän du fått veta varenda detalj, eller hur?”

Jag gnider min kalla näsa mot hans nyckelben. ”Jag torterar dig tills du avslöjar allt.”

Han skrattar. ”Okej. Dags att bekänna. När jag kom till det där första mötet och såg dig sitta i lysrörsskenet med håret glänsande som om du var något slags svensk gudinna, tänkte jag: Wow, vilken vacker kvinna, det är bäst att jag håller mig borta från henne. Hon kommer att krossa mitt hjärta. Det spelade ingen roll hur snäll eller kärleksfull eller rolig du var, jag tänkte inte ta risken att bli sårad igen, men jag förlorade slaget.” Han ler. ”Är det okej? Tror du att du kan klara av mig?”

Jag ler näsvist mot honom. ”Jag ska göra ett tappert försök.”

Han trycker sin mun emot min. Regnet faller hårt nu och rinner nerför ansiktet och läpparna, men vi slutar inte. Jag tänker kyssa den här mannen i resten av mitt liv.

KAPITEL TRETTIOFEM

SOPHIE

MAMMAS HÅR LIGGER slickat mot huvudet och ögonfransarna är taggiga, men hon skrattar när hon drar av sig kängorna och säger: ”Tro inte på Marcus om han säger att han ska ta dig med på en kort promenad. Det känns som om vi har bestigit Mount Everest.” Marcus skrattar också när han hjälper henne av med den våta jackan. Hon låtsas ruska på huvudet som en hund och han hoppar bakåt.

”Hallå där! Sluta med det där, annars får du stanna ute hos Angus!”

Jag är glad över att någon har trevligt. Jag har ägnat förmiddagen åt att läsa igenom de sparade textmeddelandena på min mobil och tänka på Jared.

”Kan du hämta några handdukar, Sophie?” säger mamma.

”Det finns några gamla under tvätthon åt Angus”, säger Marcus.

Jag hittar handdukarna i tvättstugan och tar med dem ut. Båda sitter vid eldstaden nu, axel vid axel. Jag torkar av Angus och han travar in i huset.

Mamma och Marcus håller varandra i hand. Jared håller alltid min hand när vi är ute och kör. Ibland blåser han på mina fingrar när de är kalla. Jag rör vid mobilen i fickan, önskar att jag kunde ta fram den och läsa hans meddelanden igen, men mamma skulle undra vad jag håller på med. Jag tittar på henne och kommer på henne med att titta på Marcus. Hon ler ett fånigt leende.

”Vad är det?” säger jag. ”Ni beter er konstigt.”

”Ingenting. Jag är bara glad över att vi är här tillsammans allihop. Jag älskar det här stället.”

”Ja, det är fint. Det skulle vara kul att komma hit om somrarna.”

Mamma kastar ytterligare en blick på Marcus och han kramar hennes hand. Hon tittar på mig igen. ”Vi pratade just om att kanske flytta hit nästa år.”

”Jaha.” Jag tittar på dem, och de tittar på mig, och jag svär på att till och med Angus tittar på mig som om han väntar på att jag ska säga något riktigt djupt. Jag ser de fina linjerna runt mammas ögon och undrar när hon fick dem, och det känns som om det kanske har hänt under de senaste månaderna, och varenda en av dem pekar mot det där hoppfulla, upprymda uttrycket i ögonen som säger: Ser du hur lycklig jag är! Snälla, var glad för min skull!

Jag vet inte varför, men plötsligt kommer jag att tänka på pappas ansiktsuttryck när han pratade om mamma, om att det var annorlunda för honom. Han var inte direkt upprymd, det var som någonting mer djupgående, som om han behövde henne för att andas. Nu ser jag suddigt och formar snabbt läpparna till ett leende.

”Coolt”, säger jag. ”Jag är ändå bara hemma i några månader till. Då blir det bara på helgerna.” Jag ler mot Marcus. ”Låt henne inte städa mitt rum.”

Jag blir tvungen att resa över till ön då. Jag kanske inte kommer att träffa mamma lika ofta, men jag kan inte vara självisk och säga det till henne. Jag måste vara glad för hennes skull. De kanske till och med gifter sig.

Jag tittar på hennes hand, försöker föreställa mig vilken sorts ring Marcus skulle köpa till henne. Någonting stort, antagligen. Jag tyckte om den enkla ringen hon hade när hon var gift med pappa. När vi satt och myste förr rullade jag den runt, runt på hennes finger, lekte med den, och ibland lät hon den glida på mitt finger och jag låtsades att vi var gifta. Hon hade lagt undan den ringen och sagt att jag kunde få den en dag. När var en dag? När jag gifter mig? Kommer jag att vilja ha den? Jag tänker på pappa, när han köpte den till henne, och på att hon bara var nitton år. Hur visste hon att hon ville gifta sig med honom? Hur kunde hon undgå att fatta vad som skulle hända? Jag tänker på Jared. Nog. Nog. Nog.

”Vi ändrar inte på någonting än på ett tag”, säger Marcus. ”Vi vill att du ska vara bekväm med allting. Vi vet att det här har varit ett tufft år.”

Ett tufft år. Är det så han beskriver det? Han ser snäll ut och verkar bekymrad, som om han vill försäkra sig om att jag mår bra. Om de gifter sig blir han min styvpappa. Han kommer att vara med på varenda julmiddag och varenda semester. Han kommer på min examen.

Inte min pappa. Han kommer aldrig att bli min pappa.

Och då längtar jag så intensivt efter att prata med Jared att jag känner smaken av den längtan, som någon sorts bitter värkande sak i munnen. Jag vill spotta ut den, men det är för sent. Jag har redan svalt den.

De väntar på att jag ska säga något. ”Det var stora nyheter. Ska vi utbringa en skål?” Jag reser mig och går till köket. ”Vi tar ett glas vin.” Jag håller handen på flaskan.

Mamma följer efter mig. ”Sakta i backarna”, säger hon.

”Jag är snart nitton. Kom igen. Jag kan väl få fira med er.”

”Det är bara ett par månader sedan du blev arton.” Men hon tvekar, och jag märker att hon vill göra det, att hon vill göra vad som helst som bevisar för henne att det här känns helt okej för mig.

”Kanske bara den här gången.” Hon tar ner glas ur skåpet.”

De har gått och lagt sig. Jag sitter i mitt rum och tittar ut genom fönstret. Angus är hos mig. Han sover inte hos dem lika ofta längre. Jag antar att han vet att han är tredje hjulet.

Jag hör det låga mumlet av deras röster genom väggarna, eller kanske genom ventilen. Jag undrar vad de pratar om. De kanske gör upp planer, pratar om hur mycket de älskar varandra. Jag undrar om mamma ens tänker på pappa längre.

Marcus är trevlig. Han behandlar mamma väl. Han blir inte full, han gör henne inte illa – och han får henne inte att gråta. Så varför är jag arg på honom? Jag gräver djupt i mina tankar för att försöka isolera känslan, men den kilar hela tiden in i ett hörn och gömmer sig för mig.

Sedan sätter jag fingret på det. Det fanns en liten lömsk del av mitt hjärta som hade hoppats på att pappa och mamma skulle bli ett par igen. Alla de där gångerna när jag sa till pappa att han måste släppa taget och acceptera att hon hade gått vidare, var det egentligen jag som behövde gå vidare.

Jag tar en klunk vin. När mamma och Marcus hade lagt sig smög jag tillbaka ut i köket och tog det sista ur flaskan. Hon kommer inte att märka det. Det var jag som fyllde på deras glas.

Nu är jag skönt varm och sömndåsig, men inte gladare för det. Jag tar upp mobilen och tittar igenom mina meddelanden, läser dem från Jared om och om igen.

Flera timmar senare vaknar jag med Angus huvud på kudden bredvid mig. Han gäspar högljutt och blåser en pust hundandedräkt på mig. Jag vänder på mig och väntar på att det ska sluta snurra. Klockan visar tre på natten. Den tomma vinflaskan står på nattduksbordet.

Jag tar upp telefonen och kisar mot skärmen. Jag har ett vagt minne av att jag messade någon, men det kan inte stämma. Jag har ingen mottagning. Sedan ser jag vad jag skrev till Jared.

Okej. Jag kanske är rädd. Därför att jag älskar dig för mycket. Du kanske lämnar mig precis som pappa gjorde och då skulle jag dö två gånger. Jag trodde att det här skulle vara enklare. Men det är det inte. Jag saknar dig.

Fan också. Tack och lov att det inte gick iväg. Jag stirrar på den blå bubblan. Allt jag behöver göra är att köra någonstans där det finns mottagning, så flyger det iväg från min telefon och landar i hans. Men jag vill inte det. De där orden tillhör mitt fulla jag. De betyder ingenting. Jag har planer. Jag ska vara singel och fokusera på att gå ut skolan och sedan flytta till stan och träffa nya människor.

Fingrarna svävar ovanför mobilen, sedan öppnar jag fotomappen. Jared och jag, selfies på stranden, i hans säng, som gör fula miner, som kysser varandra. Jag stirrar på hans ansikte, hans mörka ögon. Jag tänker på att han alltid verkade förstå när jag var upprörd, och att han hela tiden hittade nya platser att ta med mig till och att han drog med mig ut på promenader när jag inte kände för att göra någonting.

Han hade rätt. Han hade bara försökt hjälpa till. Det var inte hans fel att jag slutade teckna. Han brukade till och med säga åt mig att ta med skissblocket. Jag slutade umgås med Delaney bara för att vi inte hade lika mycket att prata om längre och för att det var roligare att ha sex med Jared. Det var inte hans fel. Det var jag som gjorde alla de där valen. Jag tittar på Angus. ”Jag har verkligen gjort bort mig, eller hur?”

Han makar sig närmare, slickar mig och snusar mig i ansiktet tills jag måste knuffa iväg honom. Han älskar mig åtminstone fortfarande. Jag smyger ut till allrummet, öppnar kylskåpet och letar efter vattenflaskorna som mamma hade med sig hit. Jag tappar en när jag tar ut den och den rullar iväg över golvet. Angus skuttar ljudligt efter den och jag hyssjar åt honom. För sent, jag hör fotsteg bakom mig och sedan Marcus röst.

”Jag tyckte väl att jag hörde dig i trappan. Är allt som det ska?”

”Ja, jag kunde inte sova, bara.” Jag öppnar vattenflaskan och halsar halva flaskan utan att göra uppehåll för att andas. Det känns som om jag just har vaknat med munnen full av sand.

”Lite bakis, eller?” Han lutar sig mot bänken, klädd i vit morgonrock, som om han är på spa. Håret är alldeles rufsigt. Jag tänker inte föreställa mig hur det har blivit så.

”Jag är bara inte van vid vin.” Som om jag skulle vara van vid en massa annat.

”Du vet väl att du kan berätta för mig ifall det är något som bekymrar dig. Vi kan behålla det för oss själva.”

Han har den där förstående terapeutminen igen. Den som får honom att se ut som om han vill sätta sig ner med en bunt papper och prata om alla mina djupaste rädslor. Det förvånar mig att han skulle vilja undanhålla mamma något. Han kanske säger så bara för att jag ska lita på honom.

”Jag mår bra.”

”Säkert? Det kan inte vara så lätt för dig att se din mamma vara på väg in i ett nytt förhållande. Framför allt inte när din pappa nyss har dött. Det skulle inte vara ett dugg konstigt om du kände dig arg.”

Herregud. Jag trodde att hjärnskrynklare skulle vara finkänsliga. Jag känner hur rummet snurrar till lite igen. Jag andas djupt. Det är bara vinet. Jag fingrar lite på locket till flaskan. ”Det är inte det. Det är Jared.”

Han lägger huvudet på sned. ”Jag undrade varför han ställde in i sista minuten.”

”Jag gjorde slut, men jag tror att det var ett misstag.”

”Är det för sent att rätta till det?”

”Jag vet inte. Han är också här på ön, men jag är inte säker på att han vill träffa mig.”

”Det kanske är bra att ni inte ses på ett tag. Vi stannar ju bara en vecka. Ni kan prata när vi kommer tillbaka till stan. Kärleken växer med avståndet, som man säger.”

”Kanske det. Jag menar, vad är väl en vecka?”

”Precis.” Han ser lättad ut, som om han just har håvat in ett gäng föräldrapoäng och att allt är lugnt nu, och han kan berätta för mamma hur vi knöt an till varandra i köket över mitt brustna hjärta.

Vi säger god natt och jag går tillbaka till sängen med Angus och vattenflaskan. Det är bra att Marcus inte är psykiatriker längre, för han är inte särskilt smart när det gäller tonåringar.

Det finns inte en chans att jag tänker vänta en hel vecka.

KAPITEL TRETTIOSEX

LINDSEY

JAG VAKNAR PLÖTSLIGT, som om någon har ruskat om mig. Jag blinkar i det dunkla rummet och obekanta former blir skarpa. Visst, ja. Vi är i huset vid sjön. Marcus andas tyst bredvid mig. Klockan är åtta på morgonen, enligt siffrorna som väckarklockan projicerar i taket. Vad var det jag drömde om? Jag tänker tillbaka. Snötäckta vägar, en känsla av brådska. Kvällen när jag rymde från Andrew? Det var länge sedan jag drömde om den. Det måste ha varit någon sorts undermedveten oro inför att flytta ihop med Marcus, vilket är fånigt. Den här gången gör jag det rätta.

Jag låter ögonlocken sjunka igen och föreställer mig hur det blir att bo här vid sjön tillsammans med honom, hur vår kärlek växer sig starkare i takt med att vi bygger upp en gemensam tillvaro. Vi kan inreda huset ihop, lära känna grannarna och samhället. Jag kanske går några kvällskurser i stan. Jag kan göra läxor medan han sitter och skriver vid ett skrivbord framför ett fönster. Vi tar pauser och pratar. Jag ser Marcus le och sträcka sig efter mig. Men så hörs en knackning på dörren. Där står inspektör Parker.

Vi känner till tabletterna, Lindsey.

Nu ser jag hur Marcus min förändras från förvirring till fasa och slutligen till ilska. Vad har du gjort? Varför ljög du för mig? Och då vet jag att det är slut. Att allt är över.

Jag öppnar ögonen. Varifrån kom den tanken? Marcus skulle inte döma mig för det jag gjorde den kvällen. Men nu kan jag inte sluta tänka på hur de där tabletterna föll ner i Andrews whiskeyglas, på hur jag rörde runt, runt med skeden tills de hade lösts upp.

Jag sneglar bort mot Marcus, den skuggiga konturen av hans axel. Borde jag berätta? Hur ska jag kunna förklara att jag drogade mig exman? Skulle det förändra hans känslor för mig? Jenny skulle förmodligen tycka att jag borde hålla det för mig själv. Det finns ingen anledning till att han behöver veta något.

Jag låter Marcus sova och går ut i allrummet. Elden har slocknat och luften är kylig. Jag lindar en av plädarna runt mig som en sjal och sedan rotar jag runt i skåpen efter kaffebönor och brygger en kanna, tittar ut på sjön genom fönstret medan jag väntar på att kaffet ska bli klart. När jag går till kylen för att ta mjölk ser jag till min förvåning en lapp från Sophie instucken under en magnet.

Har åkt till stan. Lånade Marcus bil. Förlåt, ville inte väcka er. Snart tillbaka. XO

Hur fan tänkte hon nu? Vägarna är usla och hon är inte van vid att köra en stor SUV. Jag ser för mitt inre hur hon kör ner i alla potthålen och får sladd i det lösa gruset. Jag sträcker mig efter mobilen för att säga åt henne att komma tillbaka, men så minns jag att det inte finns någon mobiltäckning. Jag försöker med den fasta telefonen. Död. Naturligtvis. Det är antagligen därför hon åkte in till stan. Hon ville ringa till Jared eller Delaney.

Jag hör steg bakom mig och snurrar runt. Marcus har på sig jeans och T-shirt, håret är rufsigt och ansiktet har mörka skuggor efter två dagar utan att raka sig. Han ler sömnigt mot mig.

”Förlåt”, säger jag. ”Det var inte meningen att väcka dig.”

Han slår armarna om midjan på mig. ”Du är värd att kliva ur sängen för.” Han ser lappen i min hand. ”Vad är det där?”

”Sophie tog din bil och stack in till stan.”

Han tar ett steg tillbaka med höjda ögonbryn. Jag hittade henne i köket i natt; hon var uppe och hämtade vatten och vi pratade om Jared – de har gjort slut. Jag föreslog att hon skulle vänta med att prata med honom, men hon måste ha bestämt sig för att ta saken i egna händer. Jag glömde hur impulsiva tonåringar är.”

Jag blir paff över att höra att Sophie och Jared har gjort slut. Varför har hon inte sagt något? Det är förstås därför hon har gått och surat. Jag är glad att hon anförtrodde sig åt Marcus, men sårad över att hon inte har sagt något till mig. ”Jag kan inte fatta att hon bara stack. Jag ska prata allvar med henne när hon kommer tillbaka.”

”Hon kanske inte blir borta så länge.” Han tittar ut genom fönstret. ”Det skulle inte förvåna mig ifall vägen är blockerad av nerfallna träd.”

”Jag hoppas att hon inte blir fast någonstans.”

”I så fall kan hon gå tillbaka. Det är inte så långt.”

Jag nickar och intalar mig att han har rätt. ”Jag behöver nog vänja mig vid den här känslan. När hon börjar på universitetet har hon sitt eget liv.”

”Och du också.” Han trycker munnen mot min för en kyss, men jag kan inte slappna av. Han lyfter på huvudet och tittar på mig. ”Vad är det? Jag har borstat tänderna.” Han ler.

”Jag behöver bara kaffe. Jag halvsover fortfarande.” Jag drar mig mjukt ur hans famn och häller upp två muggar. ”Vi går och sätter oss i rummet.”

Han sätter sig i soffan och jag slår mig ner bredvid honom. Sjön är lugn utanför fönstret, ytan som en glasskiva. Träden är stilla. Om jag väljer att berätta för honom om natten då olyckan skedde så är det här ett bra tillfälle, men jag tvekar. Jag tittar på honom, på hans snälla ögon och lugnande leende. Han är en underbar människa, påminner jag mig. Jag kan lita på honom.

”När jag vaknade tänkte jag på något som jag gjorde en gång”, säger jag. ”Ett misstag från när jag var gift. Det hände för länge sedan, men det plågar mig fortfarande ibland.”

”Och du är osäker på ifall du ska berätta för mig eller inte?”

”Jag antar att jag bara är orolig för att det kan förändra något.”

”Lindsey, vad det än är kan det inte vara så illa.” Han sträcker ut handen och tar min lediga hand. ”Ingenting kommer att förändras. Jag lovar.”

Jag stirrar ner i mitt kaffe. Jag har gått för långt nu, jag kan inte backa och skratta bort det. Jag tar ett djupt andetag. ”Natten när jag flydde gav jag Andrew något för att han skulle sova. Det var för att jag var så rädd för att han skulle vakna, om du förstår?” Jag har berättat för Marcus att Andrew tog stryptag på mig första gången jag försökte lämna honom, och jag är glad över att inte behöva gå in på det nu. Det här är svårt nog ändå.

”Du menar som sömntabletter?”

Jag nickar. ”Min bror skaffade dem åt mig, för jag var så rädd att jag inte ens vågade be om ett recept. Andrew kontrollerade mina utgifter ännu noggrannare sedan han upptäckte att jag åt p-piller i hemlighet. Det har jag inte heller berättat för dig …” Jag tittar upp i hans ansikte, väntar på att se hur han reagerar på det här nya avslöjandet, men han ser fortfarande förstående ut.

”Jag är inte förvånad”, säger han. ”Det är klart att du inte ville bli gravid när du satt fast i ett våldsamt förhållande.” Han kramar min hand.

Jag slappnar av i hela kroppen. Jag hade inte insett hur mycket de här hemligheterna har legat och skavt i mig, hur mycket det betyder att äntligen kunna dela dem med Marcus.

”Jag skulle ge honom några av tabletterna, men han hade druckit så mycket den där kvällen och jag var orolig för att han skulle dö ifall jag gav honom för många. Så jag lade bara två stycken i hans glas.”

”Det verkar smart. Du var ju tvungen att komma ut ur huset.”

”Ja, men han måste ha vaknat – han kanske blev dålig av blandningen. Jag vet inte vad som hände. Senare kom jag på att jag kanske lämnade bomullen från burken på bänken. Under alla de här åren har jag inte varit säker, men när Andrew kom fram till mig utanför banken sa han något som fick mig att förstå att han visste att jag hade drogat honom. Det var därför han var så arg den där natten.”

”Klandrar du dig själv för olyckan?”

”Jag vet rent logiskt att det var han som valde att sätta sig bakom ratten, men saken är den att Andrew kunde köra hyggligt även när han drack. Han brukade till och med vara ännu försiktigare. Ibland märktes det inte ens. Jag tror att tabletterna försämrade hans koordinationsförmåga. Efter olyckan läste jag på nätet att en del människor går i sömnen när de kombinerar alkohol och sömntabletter.”

Marcus tittar bara på mig, med intensiv blick.

”Kan du säga någonting?”

”Förlåt. Jag väntade på att du skulle bli klar. Det låter som om det här har plågat dig länge, och jag förstår. Tro mig, jag förstår, men du måste förlåta dig själv.”

”Trots att det är mitt fel att den där kvinnan dog?”

”Elizabeth”, säger han.

Jag hejdar mig, förvånad över att höra honom säga hennes namn.

Han märker att jag tittar. ”Du nämnde det en gång.”

Jag nickar. ”Just det. Elizabeth. Jag kan inte låta bli att tänka att om jag inte hade drogat honom skulle han inte ha förlorat kontrollen över bilen. Eller om jag hade gett honom fler tabletter …”

”Då skulle du antagligen sitta i fängelse nu och Sophie skulle vara utan mamma. Du kan föreställa dig tusen olika scenarier, Lindsey, men du är inte ansvarig för hans val. Chansen för att det var fråga om en sömngångarincident är väldigt liten. Han visste vad han gjorde.”

Jag lutar mig tillbaka mot soffryggen. ”Jag har försökt intala mig det så många gånger, men jag tror aldrig att jag riktigt har trott på det förrän nu. Jag var så rädd för att du skulle tycka att jag var ett fruktansvärt monster.”

”Inte ens i närheten. Vi är alla kapabla att göra sådant som vi aldrig ens trodde var möjligt.” Han kramar min hand igen, sträcker sig efter sin kaffemugg och tar en klunk.

Jag ler mot honom. ”Vad har du gjort som är så hemskt, då?”

Han ler tillbaka. ”Jo, tydligen är jag ihop med ett monster.”

Jag knuffar till hans axel. ”Det där var inte snällt!”

Han rycker till och låtsas massera fläcken. ”Ser du? Den kvinnan är farlig.”

Jag skrattar, lutar mig fram och kysser hans arm. ”Du har rätt, jag är väldigt farlig.” Jag tar ifrån honom muggen och ställer den på bordet, sedan låter jag min hand glida uppför hans underarm, till den känsliga fläcken på hans armbåge, som jag masserar med tummen. Han tittar på mig.

”Vad sägs om att utnyttja att vi är ensamma?” säger jag.

Han tvekar. ”Jag hade hoppats på att komma ut på sjön tidigt.”

”Det här tar inte lång stund.” Jag ställer mig upp och grenslar honom, kysser honom tills han öppnar munnen. Vi snubblar iväg till sovrummet, kastar kläderna på golvet och slänger oss på sängen. Vi älskar med händerna sammanflätade ovanför hans huvud, med andedräkter som blandas. Jag kan inte se hans ögon, han begraver ansiktet mot min hals, men jag känner hans desperata behov av befrielse medan våra kroppar gungar i takt. Varje gång jag saktar ner sjunker hans händer in i mitt kött och manar mig vidare.

KAPITEL TRETTIOSJU

SOPHIE

HUSET ÄR TYST när jag smyger nerför trappan. Jag går extra långsamt och väntar en kort stund mellan varje steg. Jag vill inte väcka Marcus den här gången. Angus klor klickar mot golvet när han följer efter mig och jag stannar för att ta av honom halsbandet så att det inte klirrar. Jag sätter fingret mot läpparna. ”Schh!” Han tittar på mig som om han förstår. Jag släpper ut Angus så att han får kissa och skriver snabbt en lapp, funderar på var jag ska lämna den och bestämmer mig så småningom för kylskåpet. Jag får köpa kaffe inne i stan. När Angus kommer in igen lockar jag honom till hans filt med ett ben fyllt med jordnötssmör och sedan smyger jag ut ur huset innan han fattar att vi inte ska gå på promenad.

Jag känner mig illa till mods över att låna Marcus Cherokee utan att be om lov – och lite skraj. Den är splitterny, utan en enda repa. Jag kör långsamt, med händerna hårt om ratten. Jag ska vara extra försiktig. Jag ska inte parkera nära några andra bilar och jag ska tvätta den efteråt. Förhoppningsvis blir han bara så glad över att han och mamma ska gifta sig att han struntar i min bilstöld. Alla ungar har väl ett ”slipp ut ur fängelset”-kort, visst? Men det gäller kanske bara riktiga föräldrar. Riktiga pappor. Jag tänker på min pappa. Han skulle ha låtit mig låna sin pickup. Han tänkte till och med köpa mig en egen bil.

Nej. Jag ska inte tänka på det mer. Andrew är borta och jag kan inte gottgöra honom för något, men Jared lever fortfarande och den här gången tänker jag inte släppa honom.

Vägen är dålig, hjulen sjunker ner i djupa pölar. Jag testar tafatt olika knappar tills jag tror att jag har fått in fyrhjulsdriften. Är det inte något med hastigheten? Att man inte kan använda fyrhjulsdriften på motorvägen, eller något? Jag vet inte, jag vet inte alls. Vad tänkte jag på? Jag vill inte sabba hans växellåda. En del av grenarna som ligger på vägen är så stora att jag känner hur de skrapar emot underredet. Jag hoppas att jag inte sliter bort ljuddämparen.

När jag kommer till ett vägskäl saktar jag ner och försöker räkna ut åt vilket håll jag ska svänga. Det finns inga skyltar och ingenting som ser bekant ut. Jag satt i baksätet under hela färden hit och spelade på mobilen. Allt jag kommer ihåg är att Marcus sa någonting om timmervägar i området.

Jag svänger åt höger, men när jag efter tjugo minuter fortfarande inte har kommit fram till stora vägen och den jag kör på bara blir gropigare och smalare, inser jag att det var ett misstag. Jag hittar en liten glänta i skogen där jag kan vända och köra tillbaka. Den här gången åker jag åt andra hållet när jag kommer till korsningen.

Fem minuter senare får jag syn på en skylt. Jag är nästan framme vid vägskälet till landsvägen. Nu borde det bli bättre – tack och lov. Jag har inte passerat några hus på en stund och skogen glesnar. Ljuset bryter fram mellan träden.

Jag sneglar på min mobil på passagerarsätet och undrar ifall jag har någon mottagning än. Jag sträcker mig åt sidan så att revbenen trycker emot läderkonsolen mellan sätena och tar upp mobilen. Jag trycker in lösenordet medan jag kastar snabba blickar på vägen, och håller ratten med en hand.

Yes. Jag har mobiltäckning! Jag undrar om jag har fått några fler meddelanden. Jag tittar neråt, öppnar appen med tummen och hör det typiska svischet när mitt meddelande till Jared lämnar telefonen. Fan! Jag hade velat titta igenom det där igen för att vara säker på att det inte lät dumt.

Jag tittar upp – och ser i en snabb blixt av panik att det ligger ett träd tvärs över vägen. Jag ställer mig på bromsen, bältet skär in i magen och bröstet. Bakhjulen tappar greppet och jag försöker vrida på ratten, men fronten pekar rakt ut mot sidan av vägen. Cherokeen studsar ner i diket, slungas framåt och kraschar in i ett träd.

Så mycket oljud, som om hela världen rasar samman. Skärande metalliska ljud, glas som splittras. En gren hugger sig rakt in genom vindrutan och skrapar emot mitt ansikte med en skarp smäll. Krockkudden på förarsidan löser ut med en hög knall, och sedan den på passagerarsidan. Jag omges av vitt ballongtyg.

Den har stannat. Allt är tyst, bara motorn surrar dovt. Jag är rädd för att röra mig. Jag flyttar försiktigt på benen och fötterna. Allting verkar fungera, men jag darrar häftigt. Motorn låter konstigt, det hörs ett gällt vinande bakom brummandet.

Jag sträcker ut handen och vrider av tändningen. Motorn stannar med en skakning. Jag famlar efter låset till säkerhetsbältet, trycker på knappen, men det lossnar inte med en gång. Jag måste vicka och dra för att bältet ska lossna.

Jag tittar efter mobilen men ser ingenting eftersom krockkudden fyller kupén. Den ligger inte i mittkonsolen. Jag knuffar och föser iväg krockkudden på förarsidan och känner runt med fötterna tills jag får syn på mitt klarrosa mobilfodral.

Jag sträcker mig ner, får ett finger på den och drar den närmare. Den rektangulära plasten är solid och välbekant i min hand, tröstande. Snälla, snälla, låt mig fortfarande ha täckning.

Tre pinnar. Det borde räcka, men vem ska jag ringa till? Jag tvekar, stirrar på skärmsläckarfotot – Delaney och jag, som gör fula grimaser. Jared tog fotot. Jag vet inte ifall telefonen fungerar nere i huset än, men det kvittar – jag kan ändå inte numret dit.

Borde jag ringa larmnumret? Jag tänker på meddelandet som lämnade min telefon. Kan snutar kolla upp sådant? I så fall ser de att jag använde mobilen medan jag körde. Jag blir åtalad. Jag vill inte bli av med körkortet. Telefonen vibrerar i min hand och skrämmer mig så mycket att jag nästan tappar den. Det är ett meddelande från Jared.

Kan vi prata? Jag saknar dig.

Jag har kört av vägen. Jag behöver hjälp!

WTF? Ring mig!

Han svarar direkt. ”Är du okej? Har du blivit skadad?”

”Jag har ganska ont i huvudet … och nacken. Mamma kommer att bli fly förbannad.”

”Vad har hänt?”

”Jag lånade Marcus Cherokee. Det var så idiotiskt – jag tittade på mobilen medan jag körde. Jag sladdade av vägen och kraschade in i ett träd. Ska jag ringa till polisen? Jag är rädd för att få problem.”

”Stanna där du är. Jag kommer och hämtar dig.”

Jag väntar, hopkrupen i Cherokeen med armarna runt benen, medan jag darrar och stirrar på mobilen, orolig för att han ska köra vilse eller för att någon annan ska komma körande och se Cherokeen i diket och ringa till polisen. Fyrtiofem plågsamt hemska minuter senare hör jag till sist en bildörr som slår igen och hans röst som ropar.

”Sophie?”

Jag knuffar upp dörren, klättrar ut på spända och stela ben. ”Jag är här borta!” Jag tränger mig fram genom buskarna och glider ner i diket, försöker komma på fötter.

Fotsteg på grus – det låter som om han springer. Sedan står han framför mig, blek i ansiktet, och sträcker fram handen för att hjälpa mig upp ur diket. Jag tar tag i den.

”Förlåt”, säger jag. ”Förlåt för allting. Jag var en riktig bitch. Jag bara …”

”Oroa dig inte för det nu.” Han drar upp mig tills vi står ansikte mot ansikte, borstar bort glas ur mitt hår och lägger sedan händerna runt mina kinder. ”Skräm mig aldrig så där igen.”

”Det var inte meningen att köra av vägen.”

”Det var inte det jag menade.” Han kommer närmare, trycker sina kalla läppar mot mina. Hans mun är varm, mjuk, och vi kysser varandra förtvivlat. Till sist delar vi på oss, men håller kvar varandras händer.

”Trädet spärrar fortfarande vägen”, säger han. ”Hur långt är det till huset?”

”Jag vet inte riktigt. Jag kom vilse.”

”Kan du gå?”

Jag nickar. Han stoppar ner min hand i sin ficka och vi börjar gå uppför backen. Jag bryr mig inte om ifall det tar två timmar att gå tillbaka. Jag bryr mig inte om ifall mamma och Marcus skäller på mig. Jag har Jared.

KAPITEL TRETTIOÅTTA

LINDSEY

KLOCKAN ÄR NÄSTAN tio och Sophie är fortfarande inte tillbaka. Marcus är ute på sjön och fiskar – han vill fånga några foreller till middag. Jag hade tänkt läsa i min bok och ta en kopp kaffe till, men jag står vid fönstret och tittar på Marcus, på hans klarröda flytväst, på handledens knyck när han kastar. Han har inte betett sig annorlunda sedan min bekännelse, men han hade bråttom att komma ut på sjön innan de ”slutade hugga” och jag känner mig ändå blottad, sårbar.

Jag går tillbaka till min bok, som ligger uppslagen i soffan där jag satt. Jag tar upp den, lägger ner den igen. Jag lyssnar efter ljudet av att Sophie parkerar Cherokeen, av hennes kängor nerför trappan, föreställer mig att hon rusar in genom dörren med rosiga kinder och ursäkter, men allt är tyst. Om hon inte kommer hem snart måste vi kanske låna en grannes bil.

Jag reser mig igen och letar efter städgrejer under diskbänken, tvättar alla ytor, inklusive golven, skåpdörrarna och insidan av kylskåpet. Varför dröjer hon så länge? Om det har hänt henne något, finns det någon som vet var de kan få tag på oss då? Jag går in i det stora sovrummet. När jag sträcker mig upp för att damma den höga byrån råkar jag stöta till fotot av Katie och ramen slår i golvet med en smäll. Jag hukar mig snabbt ner för att undersöka skadorna.

Träramen har delat sig och det ligger glasskärvor på golvet, som nålar av is. Jag känner mig hemsk och hoppas att ramen inte hade något affektionsvärde för Marcus. Tack gode Gud att fotot inte verkar vara skadat. När jag tar bort bakstycket och plockar ut fotot märker jag att det är ett fotopapper – jag ser märkesnamnet. Marcus måste ha printat ut det från datorn.

Jag vänder på fotot och tittar på Katies ansikte. Hon var så vacker. Allting på fotot är perfekt, vinden i håret, sminket, filten perfekt utbredd på sanden, som jag nu ser är finkornig och ljusare än sanden på stranden som jag ser ifrån fönstret. Vegetationen på fotot liknar inte heller den på västkusten. De måste ha varit på semester någonstans, vilket skulle förklara vinglaset i hennes hand. Men Marcus har sagt att hans dotter aldrig drack. Det skulle kunna vara vatten, men nu när jag tittar närmare är det något onaturligt med fotot. Det ser arrangerat ut. Det är antagligen en fotograf som har tagit kortet. När jag tänker efter ser de flesta foton jag har sett av Katie hemma hos Marcus ut att vara tagna av en fotograf. Det finns inga spontana bilder av henne – och inget där de är tillsammans. Han måste ha gömt undan dem.

När jag har sopat upp glaset och slängt det i återvinningen så att inte Angus ska skära sönder tassarna, går jag upp för att städa Sophies rum. Jag stannar utanför Katies dörr. När blev det dammat senast? Marcus har inte sagt att hennes rum är förbjudet område, och jag är nyfiken på henne. Dottern till mannen jag älskar. Jag vill lära känna henne på något sätt. Jag är säker på att han inte har något emot det. Jag känner på dörren, men den är låst. Han har nog inte velat att några hyresgäster ska använda hennes rum. En trappa ner hittar jag några nycklar på en rad med krokar och prövar dem i dörren. En passar.

Jag går in, sniffar i den unkna luften. Det ser inte ut som en ung kvinnas sovrum och jag undrar när hon bodde här senast, om det kanske har gjorts om sedan dess. Det ser mer ut som husets huvudsovrum, med en tavla av soluppgång över en snötäckt sjö ovanför en bred säng i smidesjärn som är täckt av ett lyxigt överkast i silverfärgad fuskpäls. Det är mycket större än sovrummet där nere.

Jag går fram till fönstret och släpper in lite frisk luft. Fönstret går trögt, har uppenbarligen inte öppnats på länge, och jag får ta i för att det ska glida upp. När jag vänder mig om ser jag ett klädskåp på ena sidan av rummet. Jag öppnar dörren. Det hänger kvinnokläder där inne. Jag bläddrar igenom några blusar, en kashmirtröja och ett par svarta finbyxor. En flicka på lite drygt tjugo skulle inte klä sig så här. De måste ha tillhört Kathryn. Jag noterar en vit sidenkimono som får mig att backa när jag tänker på att hon bar den inför Marcus. Jag stänger dörren.

Jag tar ett steg tillbaka och tittar mig omkring igen, insuper varenda detalj. Det finns inga foton på nattduksborden – två nattduksbord med lampor på vardera sidan. Kan det här faktiskt vara sovrummet som Marcus delade med sin hustru? Det verkar konstigt. Han berättade ju att han köpte en ny madrass och nya kuddar och täcken till rummet där nere, så att jag inte skulle känna mig obekväm med något.

Till höger finns en annan dörr. Jag skjuter upp den och upptäcker ett badrum. Jag går långsamt in. Nu snokar jag definitivt, men klarar inte att vända tillbaka. Jag öppnar en av lådorna. En kvinnas smink och småsaker, provflaskor, sådant som hon lämnat kvar. Jag kan inte låta bli att dra ut fler lådor, gå igenom alltihop. Bomullstops, bomullstussar, en uttorkad parfymflaska, schampo i reseförpackning och en doftande tvål fortfarande inslagen i julpapper. Jag vänder på den och läser lappen.

Med kärlek från Marcus.

Varför har han inte städat ur det här rummet? Jag förstår inte. Är han fortfarande kär i Kathryn? Jag tar tag i kommoden när det börjar snurra i huvudet. Jag måste prata med honom. Jag måste ta reda på vad allt det här betyder. Jag blinkar mot min spegelbild. Jag ser blek ut. Jag måste ut härifrån.

Jag passerar den vänstra sidan av sängen när jag får syn på ett rött och klargult bokomslag på nattduksbordets nedre hylla. Jag lägger huvudet på sned och läser titeln.

Ledarskap och förvaltning inom kanadensisk sjukvård.

Jag sjunker ner på knä och tar upp boken, skummar igenom några av sidorna. Marcus sa att hans exfru var revisor – och att Katie gick på universitetet för att utbilda sig till revisor. Kathryn hade kanske funderat på att byta karriär. Boken öppnar sig på titelsidan och jag ser namnlappen som är prydligt ifylld med blått bläck: Den här boken tillhör Elizabeth Kathryn Sanders.

KAPITEL TRETTIONIO

DET KAN INTE stämma. Det kan inte vara samma kvinna som Andrew dödade. Hur är det ens möjligt? Jag snurrar runt och går fram till den lilla bokhyllan under fönstret. Jag drar ut böckerna, en efter en, först långsamt och sedan snabbare och snabbare. Deckare, kärleksromaner. Massor med kärleksromaner. Alla har en etikett på insidan. Jag läser hennes namn om och om igen.

Elizabeth Kathryn Sanders. Elizabeth Kathryn Sanders. Elizabeth Kathryn Sanders.

Jag trycker tillbaka böckerna i hyllan och försöker se till att de står i en jämn rad igen, låser dörren och springer nerför trappan. Innan jag gör någonting annat tittar jag ut genom fönstret. Marcus båt är nära stranden, han sitter med ryggen mot huset. Han fiskar fortfarande.

I vårt rum letar jag igenom hans resväska, drar handen genom hans jackfickor, kikar in under sängen och rotar igenom nattduksbordet. Jag vet inte vad jag letar efter, men jag hetsas framåt av något djupt inombords. Leta bara, fortsätt leta. Mina händer rör sig snabbt, lyfter, känner. Golvbrädorna är kalla mot mina fötter. Jag har låtit brasan slockna, men jag är varm, svettig. Angus följer efter mig, puffar på mig med nosen och viftar med svansen. Han tror att det här är en lek.

Jag sliter upp medicinskåpet, rotar igenom flaskor med munvatten, engångshyvlar, burkar med magsyrehämmare, värktabletter, förkylningsmediciner. Inget receptbelagt.

Hans necessär ligger på ena sidan av bänken. Jag letar bland toalettartiklarna, rakgrejerna. När jag lyfter ut en tvålask i plast är det något inuti som rasslar lätt. Jag fumlar med locket, händerna är tröga som om de vore frusna. Till sist får jag av det.

Jag stirrar på en handfull vita tabletter. Jag har sett sådana förut. Ambien. Samma sort som förgiftade Angus. Jag tittar ner på Angus, som sitter bredvid mig. Svansen dunkar mot golvet.

Jag minns den där gången när jag plötsligt fick punktering och Marcus skjutsade hem mig; han stod bredvid mig när jag stängde av larmet. Jag har beskyllt Andrew för allting, för att ha kört på Greg, för att ha smugit omkring i mitt hus. Var det egentligen Marcus? Han sa att hans exfru hette Kathryn. Det fanns aldrig någon dotter. Det fanns aldrig någon Katie.

Elizabeth var hans fru.

Svaret kommer tydligt och klart och jag inser att jag redan visste. Så snart jag såg böckerna visste jag. Det var därför jag letade efter tabletterna. Jag sjunker ner på knä, fortfarande med tvålasken i handen. Nej. Det här är fel. Jag drar förhastade slutsatser. Andrew dog inne i mitt hus.

De kom fram till att det var en olycka, men inspektör Parker hade ställt frågor, så många frågor, om mig och Greg och Chris. Hon sa att det var många som var arga på Andrew, men kanske missade hon en. Den viktigaste. Jag tänker på vad jag vet om Elizabeth Sanders. Tidningarna nämnde en make, men ingenting mer. Familjen hade bett om att lämnas i fred.

Varje ny tanke drabbar hårdare. Marcus började som frivillig i min stödgrupp, han blev min vän. Hade han bara väntat på att Andrew skulle komma ut ur fängelset? Han visste nog att Andrew skulle komma och leta efter mig förr eller senare. Och nu vet han att jag drogade Andrew den där kvällen. Jag satt här och berättade alltihop för honom, och sedan älskade vi.

Vad är det här för slags spel? Vad vill han med mig?

Så snart Sophie kommer tillbaka med bilen måste vi åka härifrån, men vad ska jag säga till Marcus? Ska jag konfrontera honom? Nej. Vi måste ta oss till något tryggt ställe. Jag får hitta på någon sorts krissituation som gör att vi måste åka tillbaka till stan. Sedan ringer jag till polisen.

Jag reser mig upp på ostadiga ben och lägger omsorgsfullt tillbaka tabletterna bland hans rakgrejer. Jag behöver ett vapen ifall han försöker anfalla mig. Kanske en kniv.

Jag går försiktigt ut ur sovrummet och kikar in i det stora rummet. Det är tomt, elden falnar. Jag tittar ut genom fönstret igen, håller mig i skuggorna och tar ett stadigt grepp om gardinen när jag får se att båten ligger förtöjd vid bryggan. Jag trycker mig närmare fönstret, kollar stranden, stigen.

Han är inte kvar nere vid sjön.

KAPITEL FYRTIO

MARCUS STÅR VID ytterdörren och snörar av sig sina kängor. Jag får en bild av Andrew och hur han brukade lossa de översta snörena först på vardera kängan, och börja med den högra. Sedan rätade han på sig och satte vänster tåspets mot höger häl samtidigt som han tog stöd mot väggen. Jag har aldrig tidigare tänkt på att de rör sig likadant. Marcus tittar upp på mig med ett leende.

”Det kändes ensamt där ute.”

Jag ler, men mina läppar känns stela, falska. Han kommer att märka att någonting är fel om jag inte hittar ett sätt att låtsas att allt är bra. Jag har gjort det förut. Jag gjorde det i åratal.

”Fick du någonting?”

”Nej, ingen tur i dag.”

”Vill du ha lite kaffe?”

”Det skulle vara toppen.” När jag tar ner en mugg ur skåpet kommer han fram bakom min rygg och slår armarna om min midja. Hans händer är kalla mot huden på min mage där jumpern har glidit upp. När han stryker med läpparna mot min nacke kan jag nästan inte andas. Jag koncentrerar mig på att lyfta kannan.

”Gud, du är ju iskall”, säger jag. ”Vad sägs om ett varmt bad?”

”Kanske det.” Han drar sig bort och tar emot kaffet. ”Var är Sophie?”

”Hon är inte tillbaka än. Jag funderar på att ta med mig Angus ut på en promenad och se efter ifall någon av grannarna är hemma. De kanske har en bil som jag kan låna.”

”Det är långt att gå runt sjön. Vi ger henne en stund till, okej? Det börjar blåsa igen. Det kommer att falla grenar från träden. Jag vill inte att du ska bli skadad.”

”Okej.” Jag gömmer ansiktet bakom kaffemuggen. Vem är du? Vad har du gjort? Hans snygga ansikte är så välbekant. Jag kysste hans mun för bara några timmar sedan, men nu är han en främling. Jag vill att Sophie ska komma tillbaka snart så att vi kan ta oss härifrån, men jag vill också att hon ska hålla sig kvar där hon är trygg. Om Marcus förstår att någonting är fel vet jag inte vad han tar sig till.

Han ser sig omkring. ”Luktar det rengöringsmedel?”

”Jag städade lite, och så råkade jag ha sönder fotoramen i ditt sovrum – den med fotot på Katie.” Jag iakttar hans ansikte för att se hur han reagerar, och håller ett fast grepp om min mugg. Om jag måste springa kastar jag hett kaffe i ansiktet på honom.

”Det gör inget”, säger han lugnt. ”Jag kan skaffa en ny. Blev fotot skadat?” Han undrar förmodligen om jag har märkt att det är något som inte stämmer. Jag måste hålla rösten lugn, men jag har aldrig varit så dödligt rädd i hela mitt liv. Inte ens ihop med Andrew.

”Jag tog inte ur det. Jag var rädd för att jag skulle repa det.”

”Oroa dig inte”, säger han. ”Det är sådant som händer.”

Men vårt möte var inte bara sådant som händer. Precis som det inte är någon slump att vi är här i huset tillsammans med honom nu. Han har varit så övertygande när han har snärjt oss i sitt garn. Jag behöver dig, hade han sagt.

”Vad sägs om att bada ihop med mig?” säger han. Vi har gjort det förut, när jag sov över hos honom. Han hade tänt ljus, droppat champagne över min kropp, eggat mig med sin mun, fått mig att vrida mig och böna och be om hans smekningar. Jag blev förälskad i en man som hatade mig.

Jag tittar mot ytterdörren. ”Jag vet inte … Sophie …”

”Är en stor flicka. Jag tror inte att hon blir traumatiserad. Hon känner till det där med blommor och bin.” Han ler. ”Du kan hjälpa mig att få upp värmen.”

”Jag är bara inte på humör att bada.”

”Okej.” Han ger mig en undrande blick. Mitt tonfall var för kort, rösten för spänd.

”Jag kommer och sitter hos dig. Jag ska bara fylla på mer kaffe.”

Ljudet av rinnande vatten svävar ut i hallen. Jag tänker på badkaret på övervåningen. Brukade Elizabeth sitta hos honom? Badar han fortfarande där inne ibland och tänker på henne? Jag undrar om han någonsin har hyrt ut det här huset, eller om det är ytterligare en lögn. Jag fyller på min mugg.

När jag kommer in i badrummet är karet redan halvfullt, bubblor täcker hans kropp upp till den platta magen. Han har satt upp fötterna mot pipen och använder den ena för att skruva åt kranen.

”Är det säkert att du inte vill göra mig sällskap?”

Jag skakar på huvudet och balanserar på kanten av karet. Han lyfter en våt hand och drar med fingret längs min arm i spåret av en vattendroppe. Jag vill klia på det. Jag kanske borde ge mig av nu, medan han sitter i badet. Jag kan hinna några kilometer innan han fattar vad som har hänt, men han är snabb – jag har sett honom på löpbandet. Om han jagar ifatt mig kommer jag inte att kunna genskjuta Sophie.

”Jag funderar på att laga något gott till middag i dag”, säger jag. ”När Sophie kommer tillbaka kanske jag kan låna bilen och åka till affären och handla?”

”Vill du att jag ska följa med?”

”Nej, det behövs inte.” Jag kan inte möta hans blick, så jag stirrar ner i mitt kaffe och gnider på en inbillad fläck på örat med tummen.

Jag hör ett ljud, ytterdörren öppnas och sedan skäller Angus upphetsat. Jag tittar inte på Marcus. Jag rusar bara ut ur badrummet – och tvärstannar när jag får se Jared i köket tillsammans med Sophie. Han sitter på huk och klappar Angus. Jared tittar upp på mig och ler ett vänligt leende. Jag kan inte sluta stirra på honom. Det känns som om jag har sprungit rakt in i en vägg, med tankarna spridda åt alla håll. Jared kan inte vara här. Nu är han också i fara. Ljud från badrummet. Marcus tappar ur vattnet ur badkaret. Jag har bara några ögonblick på mig. Hans nycklar, Sophie måste fortfarande ha hans nycklar.

Jag möter Sophies blick och försöker räkna ut hur jag ska kunna signalera att vi måste ge oss av utan att skrämma henne och utlösa panik. ”Sophie, vi måste åka till stan. Vi …”

”Mamma, jag kraschade med bilen.”

”Va?” Hon är blek, ser jag nu, och håret är trassligt och hon håller armarna runt kroppen som om hon är stelfrusen. Jag hade inte lagt märke till det. Jag hade varit för rädd. Jag går närmare. ”Är du skadad?” Jag studerar hennes ansikte och får syn på ett rött märke i tinningen. Jag snuddar vid det med fingrarna.

”Jag är okej”, säger hon. ”Men Cherokeen är kvaddad.” Rösten skälver och jag märker att hon försöker låta bli att bryta ihop inför Jared. ”Det låg ett träd mitt över vägen och jag försökte stanna, men jag fick sladd och körde av vägen.” Marcus kommer och ställer sig bredvid mig inlindad i en badrock och hon tittar på honom med vädjande min. ”Jag är så väldigt ledsen.”

Hans ansikte är lugnt när han tittar på henne, nästan lugnande. Om det här hade varit i går skulle jag ha varit tacksam över att han alltid var så omtänksam, vad det än gällde, över att han alltid väntade en sekund eller två innan han svarade – han var så samlad. Så behärskad. Han skulle aldrig tappa humöret, som Andrew gjorde. Nu ser jag någonting annat. Jag ser vrede. Jag har aldrig märkt det förut, hur livlösa och kalla hans ögon kan bli. Jag har inte sett det för vad det verkligen är – djupt liggande hat och ilska.

”Jag är bara glad att du klarade dig, Sophie”, säger han. ”Jag hämtar lite is åt dig.” Han går fram till kylskåpet och säger ledigt över axeln: ”Har du ringt polisen?”

Jag känner en liten gnista av hopp. Polisen. Om de kommer och skriver en olycksrapport kanske jag kan signalera till dem att vi behöver hjälp. Jag tittar på Sophie. Säg ja. Snälla, säg att du har ringt till dem.

”Nej.” Hon rodnar. ”Det var mitt fel. Jag tittade ner på mobilen …”

Hon iakttar mig. Hon förväntar sig att jag ska bli arg, att jag ska predika för henne om farorna med att vara distraherad när man kör, men det är som om taket har fallit in över mitt huvud och jag fortfarande försöker gräva mig fram ur rasmassorna. Marcus lyssnar. Jag måste säga något.

”Men Sophie!” lyckas jag få ur mig till sist. ”Vad tänkte du på? Du kunde ju ha blivit allvarligt skadad.”

”Förlåt, mamma.” Hon ser så skamsen ut att jag vill krama henne och lugna henne, men jag kan inte tänka längre än till de närmaste minuterna och på hur jag ska hålla ihop.

”Vi får prata om det senare.”

”Vi får lov att ringa efter en bärgningsbil när telefonen är fixad”, säger Marcus. ”Och jag måste kontakta mitt försäkringsbolag och anmäla det, men vi borde kunna hålla polisen utanför.” Hans röst är fortfarande lugn, övertygande. Han är så säker på sig själv. Varför skulle han inte vara det? Han har spelat det här spelet i månader.

”Du måste åka till sjukhuset och bli undersökt, Sophie”, säger jag. ”Du kan ha vävnadsskador eller trasiga ligament.” Medan Marcus är upptagen av bilen tar jag med mig Sophie och Jared härifrån och ringer till inspektör Parker så snart jag har mottagning i mobilen.

”Vägen är blockerad, mamma. Jared var tvungen att parkera på andra sidan – vi gick hit.”

Jag håller mig i bänkskivan och känner att hela världen får slagsida för ett ögonblick. Allting kommer tillbaka. Natten då vi rymde från Andrew. Stormen. Pulsandet genom snön med Sophie.

Marcus vänder sig bort från kylskåpet och tittar nyfiket på mig.

”Okej, jaha, då får vi väl gå tillbaka.” Jag låter glad, uppåt. Det är som om jag står på andra sidan om mig själv och drar i mina egna marionettrådar, tvingar munnen att röra sig.

Sophie tittar på mig som om jag är galen. ”Det är iskallt ute och jätteblåsigt. Jag vill inte gå ut igen.” Jag tittar mot fönstret. Träden vajar kraftigt och jag hör vinden tjuta i skorstenen. Mörker och rädsla pressar mot mig hårdare och hårdare.

”Var ligger trädet?” Marcus räcker Sophie en påse med is inlindad i en handduk.

”Nära avfarten”, säger Jared. ”Vi gick i typ fyrtio minuter.”

”Du borde nog vila medan vi väntar ut ovädret”, säger Marcus till Sophie. ”Om du har ont i morgon kan en av oss gå upp till bilen då.”

I morgon. Vi blir tvungna att tillbringa natten här.

”Vad säger dina föräldrar?” frågar jag Jared. De kanske blir oroliga. De kanske ringer till polisen och någon får se hans bil stå parkerad vid vägkanten och kommer för att undersöka saken.

”De vet att jag är med Sophie. Jag messade till dem att jag skulle sova över här.”

Det var vår sista chans. Jag vill gripa tag i axlarna på honom och ruska om honom. Fattar du vad du har gjort? Men det är inte honom jag vill skada. Det är Marcus. Och nu är vi fast här hos honom.

Jared och Sophie sitter i soffan, Sophie med ispaketet mot sidan av huvudet. Marcus har gått för att klä på sig. Jag ser att Jared tar Sophies fria hand och håller den i sin. Jag trodde att han var en risk. Jag oroade mig för att han var ihop med min dotter, och nu vill jag skrika åt honom att springa därifrån med henne. Jag måste varna dem, men jag hör lådor öppnas och stängas. Marcus är för nära. Om han kommer ut och får se deras chockade miner kommer han att fatta att någonting är fel. Än så länge tror jag inte att han har förstått något. Innan han gick in i sovrummet såg han avslappnad, till och med glad, ut när han sa: ”Det ser ut som om det blir brädspel i eftermiddag!”

Jag tittar på klockan. Den är inte ens tolv. Hur ska vi ta oss igenom resten av dagen? Jag har försökt göra upp en plan för hur vi ska kunna smyga ut när Marcus har somnat, men det kan låta mycket om tre personer och en hund – framför allt om hunden. Vi måste se till att Marcus fortsätter att sova. Jag skulle kunna droga honom. Jag har gjort det förut. Varför inte igen?

Sophie och Jared pratar. Jared säger att han blev livrädd när hon ringde. Sophie vilar huvudet mot hans axel. Det har hänt någonting mellan dem, men jag konstaterar det på ett avlägset, ofokuserat sätt. Jag är alldeles för upptagen med att räkna ut hur jag ska komma åt tabletterna.

Marcus kommer tillbaka klädd i jeans och tjock tröja, går till köket och tar fram en flaska Baileys ur skåpet. Lite Irish Cream i kaffet, Lindsey?”

”Det skulle vara gott.” Jag står kvar. ”Jag ska bara hämta en tröja.”

”Fryser du?”

”Lite.”

”Jag ordnar en brasa.”

”Toppen.” Vi är så civiliserade, så artiga. Båda är lögnare nu. Jag går snabbt genom hallen. Jag har bara några ögonblick på mig. Jag struntar i tröjan och går raka vägen in i badrummet och låser dörren. Marcus necessär ligger kvar på bänken. Jag fumlar med blixtlåset. Det är stelt och vägrar gå upp, som om det sitter fast i något där inne. Jag drar hårdare och slår ner burken med raklödder i golvet.

”Lindsey? Jag har ditt kaffe här.” Han är inne i sovrummet och kommer närmare. Han står utanför dörren. Han kommer att höra att jag rotar runt. Jag kan inte öppna den nu.

Jag stirrar in i spegeln på min vilda blick, trycker handen över munnen och försöker hålla inne skriket som jag känner byggs upp i halsen.

”Kommer strax!” Jag tar några djupa andetag, stänker kallt vatten i ansiktet och öppnar dörren.

Han sitter på sängkanten. ”Mår du bra?” frågar han. ”Du ser blek ut.”

”Jag är bara hungrig. Jag gör kycklingsoppa till oss allihop.”

”Vill du ha hjälp?”

”Du kan hjälpa till genom att hålla ungdomarna sysselsatta.” Jag skrattar till. ”Ni kanske kan titta på film eller spela kort.” Jag babblar, slänger ur mig idéer, men jag måste hålla honom borta från köket. Jag kanske får en chans att skriva en lapp till Sophie eller gömma en kniv. Jag kan gå tillbaka till badrummet senare.

Han räcker fram muggen. ”Här.”

Jag tar emot den varma drycken, håller den hårt i handen. ”Tack.”

”Det hjälper. Jag vet att du är upprörd över Sophies olycka, men hon hanterar det fint.” Hans mun är formad till ett förstående leende. Förut älskade jag det leendet. Det fick mig att vilja blotta mitt hjärta och min själ för honom. Det fick mig att berätta allting för honom.

Jag log tacksamt tillbaka, smuttade lite på kaffet och gav ifrån mig ett belåtet ljud. ”Mums.” Det smakar inte konstigt och jag tror inte att han har drogat mig – inte medan barnen fortfarande är i rummet – men för säkerhets skull ska jag försöka få tillfälle att slå ut det när han inte tittar.

”Det är bäst att jag börjar med den där soppan.” Jag går mot dörren.

”Lindsey? Du glömde något.”

Jag vänder mig om med rädslan tjock i halsen. Nu är det kört.

Han håller fram min vita yllekofta. Jag kommer närmare och han reser sig upp, lägger den runt mina axlar och låter sina läppar snudda vid mina. När jag tar ett steg tillbaka håller han kvar greppet om mina höfter och viskar i mitt öra. ”Det var trevligt i morse. Kanske senare?”

Mitt ansikte blir kokhett av ilska och skam när jag minns hur jag grenslade honom, hur mäktig jag hade känt mig. Han måste ha skrattat åt mig hela tiden, men nu är det jag som skrattar, med låg, förförisk stämma. ”Kanske. Om du är snäll.”

Jag går ut, blinkar till honom över axeln och vänder mig sedan om så att han inte kan se hatet i mitt ansikte. Jag tänker döda honom. Jag tänker döda honom för det han har gjort.

Jag står i köket och rör i soppan samtidigt som jag håller ett öga på dem vid bordet. De spelar kort och verkar ha roligt. Marcus skämtar med ungdomarna och hans tänder gnistrar vita varje gång han vinner en omgång. Sophie är också på gott humör, uppenbart glad över att Jared är här med oss nu. Hon erbjöd sig att hjälpa mig, men jag avböjde. Hon är för lyhörd. Hon skulle uppfatta min rädsla.

Jag funderade på att skriva en lapp till henne, men nu känns det för riskabelt. Risken för missförstånd eller för att Marcus ska se den är för stor. Det är bättre att vänta tills han går på toaletten, då kan jag berätta för dem om min plan. Jag ska föreslå att vi ser en actionfilm senare. Då kommer ljudet dölja våra röster.

Jag kastar en blick på Angus, som sitter vid mina fötter och tigger. Jag smeker honom över huvudet. Jag tänker ha honom hos mig, men han kan varna Marcus för att Sophie och Jared smyger ut. Jag måste komma på ett sätt att droga Marcus. Jag tänker inte göra samma misstag som jag gjorde med Andrew. Jag ska ge Marcus fler tabletter.

Jag öppnar besticklådan för att ta fram skedar och får syn på skalkniven i sitt fodral. Den kanske inte gör mycket skada, men om jag bär någonting större mot kroppen skulle det synas. Jag låtsas tappa en sked och böjer mig ner och stoppar in kniven innanför strumpans resår under jeansen.

Jag reser mig igen. ”Lunchen är klar!”

Vi har spelat kort i timmar. Jag gör misstag, räknar korten fel och fumlar med mina marker. Jag skrattar för gällt och ansiktet hettar av nervositet och av värmen från brasan. Sophie ger mig underliga, nästan irriterade blickar. Jag hoppas att hon bara tror att jag är lätt berusad. Marcus är kärvänlig och håller armen runt ryggen på mig. Han har inte märkt att jag har bytt ut drinken mot kaffe. Ända sedan lunch har jag sett till att det är jag som blandar våra drinkar, samtidigt som jag har väntat på en chans att gå tillbaka till badrummet. Till sist bestämmer sig Marcus för att poppa popcorn.

”Bra tajming”, säger jag. ”Jag måste på toaletten.”

Den här gången lyckas jag öppna necessären med rakgrejerna och ta några av tabletterna, som jag snabbt stoppar i fickan. Jag är noga med att lägga tillbaka burken på precis samma ställe. När jag kommer ut luktar det smör och popcorn. Marcus har ställt fram ett par skålar och ungdomarna tar för sig.

Jag går in i köket. ”En drink till, Marcus?”

”Jag vet vad du är ute efter, Lindsey. Du vill supa mig under bordet”, säger han. Jag tittar häpet på honom, men inser att han skämtar när han säger: ”Jag tänker gå över till vatten innan din dotter stjäl allt jag äger och har.” Sophie försöker stjäla hans hög med spelmarker och han blockerar henne med ett skratt.

”Tusan också. Du kom på oss”, säger jag med ett tunt skratt. Jag är så frustrerad, ångesten skjuter i höjden. Nu måste jag vänta till middagen, när han brukar dricka vin.

Men under hela middagen – grillad lax och grönsaker, som bara smakar aska i munnen på mig – fyller han på sitt eget glas. Jag får aldrig chansen. Tabletterna ligger som tunga stenar i min ficka. Han har inte gått på toaletten på flera timmar. Jag brukade reta honom för hans järnblåsa.

Han hjälper mig att plocka undan. Varje gång han rör vid mig, hans axel stryker mot min när han sträcker sig efter en tallrik, hans fingrar flätar ihop sig med mina i diskmaskinen, känner jag hur skalet runt mig spricker. Jag kommer inte att kunna dölja min rädsla länge till. När han böjer sig fram för att kyssa mig är det nära att jag snyftar i hans mun. Jag älskade honom. Jag hade verkligen förälskat mig i honom, och kränkningen och förräderiet känns så smärtsamt i strupen. Jag kan inte andas. Jag drar mig undan, gömmer ansiktet mot hans bröst och han håller om mig.

Jag tänker på när han satt ute på sjön och fiskade. Han verkade glad när han kom tillbaka. Finns det en liten chans att han har förlåtit mig? Han kanske verkligen menade alla de där lugnande orden han sa. Eller också satt han där ute och planerade sin hämnd. Hade han tänkt skjuta oss i sömnen? Ville han döda bara mig?

Snälla. Låt det vara bara mig. Om jag inte kan stoppa honom, låt honom ta bara mig.

Vi sätter oss i allrummet igen. Ungdomarna sitter i soffan, så jag får tack och lov lite avstånd till Marcus när vi tar varsin fåtölj. Han måste gå på toaletten snart.

Jared tittar på brasan. ”Tror du att vi behöver mer ved, Marcus?”

Marcus vänder sig om och tittar på högen. ”Ja, vi borde nog fylla på inför kvällen.”

Jag håller andan med så hårt knutna händer att naglarna gräver sig in i handflatan. Veden ligger på baksidan av huset. Om Marcus går ensam hinner jag prata med ungarna.

”Jag kan göra det.” Jareds min är hoppfull, ivrig. Han vill imponera på oss. Sophie tittar stolt på honom. Jag vill skrika åt honom att sätta sig ner.

Marcus reser sig upp. ”Du kan hjälpa mig att hugga lite tändved.”

”Ta in mycket. Det kommer att bli kallt i kväll”, säger jag. Marcus blinkar åt mig och jag vet vad han tänker. Jag ska hålla dig varm. Jag trycker in naglarna ännu hårdare i handflatan.

Medan de tar på sig jackor och kängor tittar jag igenom filmerna, som om jag väljer vilken vi ska se i kväll. Titlarna flyter ihop. Sophie sitter nära mig och bläddrar i en tidning. Till sist hör jag dörren stängas. Jag väntar några sekunder för att de ska hinna runt hörnet och sedan drar jag mig snabbt fram till Sophie och tar tag om hennes armar. Hon blir överraskad, rycker nästan bakåt, men jag håller henne på plats.

”Sophie, lyssna på mig. Marcus är inte den han säger att han är. Han var gift med Elizabeth Sanders. Jag gick in i rummet på övervåningen och hennes saker finns fortfarande kvar där. Böcker, kläder, och …”

”Mamma, det där är vansinnigt!” Hon försöker dra sig loss och tittar på mig som om jag är full eller sinnessjuk.

”Det är sant.” Jag höjer rösten till en bestämd viskning. ”Jag såg hennes namn i böckerna och jag hittade tabletter – samma sort som nästan tog livet av Angus. Jag tror att han vill skada oss. Du och Jared måste smita ut i kväll och skaffa hjälp.”

Hennes ansikte är lamslaget, hennes gröna ögon stirrar in i mina. Minen förändras, visar först förvåning sedan fasa. ”Han hörde mig i trappan i går kväll. Han kommer att fånga mig.”

”Jag har en plan. Vi kan klara det här, så lyssna nu. Efter filmen säger du att du är trött och vill gå och lägga dig. Knyt ihop lakanen och klättra ut genom fönstret. Sedan måste du få Jared att ta sig ut genom fönstret i hans rum på bottenvåningen.” Jag pausar och sneglar mot dörren. ”Så snart ni har mobiltäckning ringer ni till polisen.”

Redan medan jag pratar skakar hon på huvudet. ”Jag vill inte lämna dig här.”

”Du måste. Jag måste distrahera honom.” Jag sneglar mot dörren igen. Jag hör huggande ljud utifrån, men det kan vara Jared. Jag bestämmer mig för att inte säga något om att jag tror att Marcus dödade Andrew. Om hon är alldeles för upprörd kommer hon inte att kunna tänka klart. Hon är redan chockad. Huden är blek och näsborrarna vidgade. Händerna är knutna.

”Du måste bete dig normalt, okej?” säger jag. ”Han får inte misstänka någonting.”

Hon nickar, men ser fortfarande lamslagen ut. ”Tänk om han räknar ut det?”

Innan jag hinner svara slås dörren upp med en smäll och hjärtat hoppar upp i halsgropen på mig. Jag lutar mig bakåt på hälarna. Marcus och Jared kommer in med famnen full med ved. Sophie skyndar sig att ta upp tidningen. Jag försöker ge henne ett lugnande leende, men hon tittar inte på mig. Jag anar hennes frenetiska tankar, ser att hon blinkar snabbt.

Jag reser mig upp och sätter mig bredvid henne, låter min hand glida in i hennes och kramar den. Det kommer att gå bra. Vi klarar det här. Hon kramar min hand tillbaka. Marcus och Jared staplar veden bredvid eldstaden, klagar över vinden och regnet och skämtar om vilken tur vi har som får sitta kvar här inne framför en varm brasa. Jag skrattar och säger åt dem att skynda sig på. Sophie ler också, men jag vet att hon får kämpa hårt för att klara det. Hennes kropp känns stel. Jag måste få henne lugn innan Jared och Marcus märker att något har förändrats. När de går ut och hämtar varsitt fång till pratar vi mer, Sophie och jag, och går igenom planen tills hennes röst låter starkare, säkrare.

Männen kommer in med det sista lasset och staplar veden bredvid eldstaden, och sedan tar de av sig ytterkläderna. Marcus går in i badrummet och kommer ut med ett par handdukar åt sig och Jared. De torkar håret och ansiktet och hänger sedan handdukarna på tork framför brasan.

”Vi har tur om vi får behålla strömmen i natt”, säger Marcus.

Sophie tittar på mig från sidan. Jag vet att hon tänker på vår plan.

Marcus sjunker ner i fåtöljen och Jared sätter sig på sockeln till eldstaden. Jared ordnar med gnistgallret och försöker få det att sluta tätt framför brasan. Marcus tittar på honom. ”Det är trasigt.” Han vänder sig mot mig igen. ”Har ni valt ut någon film? Något med mycket action, hoppas jag.”

”Visst.” Jag pekar på den jag har lagt åt sidan på golvet. ”Point Break.”

”Bra val.” När han skjuter in filmen stirrar jag på hans bakhuvud och håller kvar ett fast grepp om min dotters hand.

KAPITEL FYRTIOETT

SOPHIE

EFTERTEXTERNA RULLAR FRAM över rutan. Värmen från mammas kropp bredvid min känns solid och verklig. Jag vill inte lämna henne, men jag känner hur spänd hon är, ser det i hennes ansikte när hon tittar på mig med ett litet leende som inte når upp till ögonen. Det är antagligen tänkt att lugna mig. Hela mitt inre är i uppror, och det känns som om rösten är alldeles åtsnörd när jag försöker säga något. Jared ligger utsträckt på golvet hos Angus. Jag måste få honom att följa med mig. Jag tittar på mamma. Hon stirrar på tv:n som om hon är djupt intresserad av att få veta namnen på alla skådespelarna och stuntmännen. Hon trycker sitt ben emot mitt. Gör det. Gör det nu.

Jag gäspar och sträcker ut armarna. ”Jag är trött.”

Jared rullar runt och tittar upp. ”Går du och lägger dig?”

”Ja. Följer du med upp en stund? Jag vill visa dig en ny teckning.” Jag hoppas att rösten låter naturlig, men i mina egna öron klingar den falsk. Som världens sämsta skådespelare.

”Lämna dörren öppen”, säger mamma. ”Annars kommer jag upp till er.” Jag vet att hon säger så bara för att hon vill att Marcus ska tro att allt är som vanligt, men jag måste ändå verka irriterad.

”Herregud, mamma. Vi ska bara prata.” Jag himlar med ögonen.

”Bara gör som jag säger, är du snäll.”

”Visst.” Jag reser mig och går i riktning mot trappan, saktar in när jag närmar mig köksbänken och tittar bakåt mot Jared, som tar evigheter på sig för att komma på fötter. Jag försöker låta bli att titta på Marcus, för att se ifall han tittar. Det har varit avskyvärt att sitta där i rummet tillsammans med honom under de senaste två timmarna. Jag ville bara stirra på honom, som om hans ansikte skulle kunna se annorlunda ut nu när jag vet sanningen. Jag kommer inte ihåg en sekund av den där filmen. Huvudet var bara fullt av minnen av samtal jag har haft med Marcus, av hur trevlig han alltid har varit. Jag har varit ensam med honom massor med gånger. Jag har aldrig märkt att något var fel. För mitt inre ser jag tidningsfotografierna av Elizabeth Sanders, det manglade vraket av hennes bil, presenningen över sidan för att fotograferna inte skulle kunna ta bilder av blodet.

Jared kommer till sist. Jag hör klirret från Angus halsband när han reser sig för att följa med, och sedan ett gnäll. Han vill gå ut. Jag vänder mig om. Jared öppnar dörren. Angus störtar ut.

Jared tittar på mamma. ”Förlåt. Han sprang ner till sjön.”

”Det gör inget. Jag hämtar in honom.”

Hon låter lugn, men jag vet att hon måste vara upprörd. Vi ville inte ha Angus ute – han kanske skäller om han hör mig klättra ner från taket, men det finns ingenting som vi kan göra åt det nu. Jag har kommit fram till nedersta trappsteget. Jared är tätt bakom mig. Jag tittar bakåt på mamma och Marcus. Han reser sig som för att sätta sig på soffan hos henne. Det vänder sig i magen på mig.

”Vila nu, ungdomar”, säger Marcus med ett leende. ”Vi åker ut på sjön i morgon.”

”Coolt.” Allt han har sagt till oss är en lögn. Precis allt. Det här är bara ytterligare en. Eller kanske inte. Han kanske planerar att välta båten eller göra någonting fasansfullt där ute.

”God natt, hjärtat”, säger mamma. ”Vi ses i morgon.” Vi ser varandra i ögonen en kort stund, och sedan måste jag vända mig bort.

Taket är halt. Vattnet spiller ut ur rännorna och sköljer ner över träspånorna, som är kletiga av gamla löv och mossa. Vinden slungar regn i ansiktet på mig och sliter och drar i min kropp. Försiktigt, på nakna fötter, går jag kräftgång fram till kanten. Jag tittar uppåt. Ser ingenting i fönstret. Lamporna är släckta. Lakanet sträcker sig ut från min hand.

När jag väl är nere på marken ska jag gömma mig i buskarna och vänta på Jared. Jag hoppas att han kommer ut genom sitt fönster snart. Jag var inte säker på att han skulle tro mig när jag viskade alltihop till honom uppe på mitt rum, men han fattade snabbt. Vi tog lakanen ur min säng, knöt ihop dem med överkastet och band fast dem vid ena benet på sängramen, som är av järn. Jared väntade tills jag var ute på taket och sedan gick han ner för att distrahera Marcus, ifall jag skulle ge ifrån mig några ljud.

Jag är ute över takskägget, den hårda kanten skrapar emot magen och brösten, sedan är jag fri och hänger i luften. Vinden tar tag i mig. Jag snurrar runt, slår emot husväggen. Jag stöter ifrån med benen, sänker mig ner hand för hand. Äntligen känner jag marken under fötterna.

Jag springer några meter bort från huset och gömmer mig i buskarna. Håret är dyngsurt och det rinner vatten ner i nacken på mig. Jag kunde inte hämta jackan i hallen, så jag drog på mig flera jumprar under huvtröjan, men de är redan våta. Våt inpå bara skinnet, som mamma skulle säga. Jag tar på mig mina tofflor, som jag har haft instoppade i fickan på huvtröjan. Jag räknade med att få bättre grepp på taket om jag var barfota, men tårna är iskalla. Mina joggingskor står vid ytterdörren. Jared hade inga extrakläder med sig, så jag gav honom ett par av mina strumpor och en tröja.

Jag kan inte avgöra vad som händer inne i huset. Det enda jag hör är vinden som tjuter och trädgrenar som slår fram och tillbaka i skogen. Jag vill kika in genom köksfönstret och försäkra mig om att mamma mår bra, men om Marcus får syn på mig är allt förstört.

Jag får en knuff i ryggen, tjuter till och vänder mig om – med händerna uppe, redo att blockera ett slag. Det är Angus, som genomvåt hoppar upp på mig och gnyr av glädje. ”Schh!” Jag tar tag i hans halsband och håller honom stilla. ”Lugna dig, gubben!”

En mjuk duns från baksidan. Fotsteg. Angus stelnar till och en djup morrning hörs ur hans strupe. Jag lägger handen om nosen på honom. Sedan stirrar jag ut i mörkret.

”Sophie?” Det är Jareds röst.

”Här borta!”

Vi springer mitt på grusvägen så att leran skvätter runt benen. Mina tofflor är helt mättade. Motvinden spjärnar emot och sprider grenar och löv och barkflisor över vägen. Vi duckar och hoppar. Andningen är ojämn och fötterna dunsar mot vägen. Jag vacklar och snubblar på darriga ben och Jared trycker sin hand mot min korsrygg, föser mig vidare.

”Du klarar det!”

Jag fortsätter att springa. Han måste få ont i fötterna med bara strumpor som skydd, men säger ingenting. Angus skuttar bredvid oss, flämtar och klirrar med halsbandet. Jag försökte få honom att stanna kvar i huset så att han kunde skydda mamma, men han följde med oss ändå. Jag hoppas att Marcus inte går ut och letar efter honom och får syn på lakanen som hänger ut genom fönstret.

Vi rundar en kurva och äntligen ser jag den mörka formen av trädet som ligger tvärs över vägen. Det ser ut som en fallen jätte med grenar som sträcker sig upp mot himlen, som om den ber om hjälp. Jareds bil står på andra sidan. Nästan framme. Vi saktar ner, joggar i stället, hämtar andan och kontrollerar mobilerna. Mina fingrar är våta och kalla och glider när jag trycker in lösenordet. Skärmen lyser upp.

”Jag har mottagning!” Snabbt slår jag in larmnumret. Fortfarande andfådd snubblar jag över orden när jag förklarar att mamma är fast i ett hus tillsammans med en man som försöker döda henne. ”Ni måste komma hit nu meddetsamma!”

SOS-operatören ställer frågor som jag inte kan svara på, vill veta detaljer och fakta, men jag vill bara få hit dem. Tänk om Marcus märker att vi är borta? ”Jag vet inte adressen!” skriker jag i telefonen. ”Det är huset med den gröna postlådan, men det ligger ett träd tvärs över vägen. Det blåste ner i ovädret.” De kommer att dröja för länge. Jag tänker på mamma, alldeles ensam med Marcus. Operatören säger något om att poliser är på väg. Jag lägger på och tittar på Jared.

”Vi kan inte lämna henne. Vi måste gå tillbaka.”

”Kom.” Vi vänder och sprintar tillbaka mitt på vägen.

Håll ut, mamma. Snälla, håll ut. Vi kommer.

KAPITEL FYRTIOTVÅ

LINDSEY

”DÅ VAR DET bara vi, då”, säger Marcus.

Han lägger mer ved på brasan och rör om så att den flammar upp. De orangefärgade lågorna får sidan av hans ansikte att glöda. Det måste vara stekhett, men han rör sig inte. Han är djävulen.

Jag måste få med honom till sovrummet så att ungdomarna får en chans att fly. Om Sophie inte kan ta sig ner från taket måste hon gå genom allrummet. Jag måste distrahera honom.

”Vi kan väl titta på tv i sovrummet?”

”Visst”, säger han. ”Jag ska bara låsa.”

”Jag gör det. Jag måste ändå ropa in Angus.” Medan Marcus går till sovrummet öppnar jag ytterdörren och visslar på Angus, men han syns inte till. Om han börjar skälla på ungarna måste jag få in honom direkt, innan Marcus blir misstänksam. Jag stänger dörren.

Marcus brukar ha ett glas vatten på nattduksbordet. Det är min sista chans att droga honom, men jag behöver dölja smaken av tabletterna. Citron, kanske. I köket skär jag upp en klyfta och pressar ner lite saft i vattnet, sedan tittar jag upp och lyssnar. Han är kvar i sovrummet. Jag släpper ner alla tabletterna i glaset, rör snabbt om och tar en liten smutt. Munnen fylls av besk citronsmak. Jag kommer ihåg kvällen då jag drogade Andrew, och den brännande smaken av whiskey i munnen.

Jag går in i sovrummet med glaset i handen. Vattnet rinner i badrummet, det låter som om han borstar tänderna. Jag ställer glaset på hans nattduksbord och går runt till min sida av sängen, där jag snabbt drar kniven ur strumpan och låter den glida in under kudden.

Jag tvekar, funderar på vad jag ska ha på mig. Sedan byter jag till samma T-shirt och pyjamasbyxor som jag hade på mig i går kväll. Jag sätter på tv:n. Marcus kommer ut i bara boxershorts. Bröstkorgen är markerad, armarna som svällande stål. Jag tänker på hans besatthet av att träna. Jag trodde att det var ett sätt för honom att hantera sorgen. Det var det kanske också, men sorgen över en hustru, inte en dotter. Jag undrar var han höll hus alla de där åren efter hennes död. Han kan inte ha letat efter mig hela tiden.

”Har du något emot att titta på nyheterna?” säger jag. ”Jag skulle vilja höra väderprognosen.”

”Det går bra.” Han ser sig omkring. ”Var är Angus?”

”Han jagar nog något. Jag ropar in honom om en stund.”

Han kryper ner i sängen, glider närmare mig och lägger sitt huvud mot min axel med kalla läppar mot min nakna hud. Det känns som om spindlar kryper på mig. Vi tittar på nyheterna tillsammans, men det är bara bilder som fladdrar förbi. Jag kan inte ta in informationen. Jag lyssnar till minsta ljud och väntar på att han ska dricka sitt vatten, men han har inte visat något intresse för det.

”Jag tog med ett glas vatten. Jag tänkte, efter allt det där vinet …”

”Tack”, men han fortsätter att titta på tv. Som om han faktiskt bryr sig om vad som händer i världen. Som om det bara är vilken vanlig kväll i veckan som helst. Till sist vänder han sig om och smuttar på vattnet, och ser frågande på mig.

”Jag pressade i lite citron”, säger jag.

”Det går inte ihop med tandkräm.” Han ställer ifrån sig glaset.

Jag stirrar på tv:n, meden desperationen och paniken jagar varandra i en oändlig cirkel. Hur mycket svalde han? En munfull? Det gör honom inte ens dåsig. Jag försöker räkna ut hur länge sedan det är som Sophie och Jared gick till sina rum. En kvart eller tjugo minuter? Inte tillräckligt med tid.

Tio minuter till går. Jag försöker låta bli att titta på klockan alltför ofta, låtsas fumla med väckningen. Marcus glider ner och vilar huvudet mot kudden. Jag sneglar på hans ansikte för att se ifall han blundar, men han verkar vara fascinerad av nyheterna – och inte det minsta trött. Jag kan inte vänta längre. Jag måste se efter ifall ungarna har kommit iväg. Jag kanske kan smita ut medan han är uppslukad av tv:n.

”Jag går och ropar på Angus.”

”Okej.” Han tittar inte åt mitt håll. Jag kliver ur sängen, lämnar rummet och stänger dörren efter mig. Jag pausar, lyssnar. Jag kan fortfarande höra tv:n.

Jag smyger genom hallen mot baksidan av huset och skjuter upp Jareds dörr och tittar in i det mörka rummet. Fönstret ser ut att vara stängt. Jag stirrar på sängen, väntar på att ögonen ska vänja sig. En hopkurad form. Vad är det som har gått fel? Jag måste få ut honom härifrån.

Jag går snabbt in, rör vid Jareds axel och känner något mjukt. Jag trycker till igen och sjunker nästan ihop av lättnad. Det är en kudde. Jag stänger dörren och går genom hallen, håller andan när jag passerar sovrummet, och smyger sedan uppför trappan till Sophies rum. Jag känner lukten av regn och ryser i den kalla luften. Sängen står nära det öppna fönstret och ett lakan är fastknutet vid den. De klarade det.

Jag är halvvägs nere i trappen när axeln stryker emot en tavla som hänger på väggen och skjuter iväg den med ett högt skrapande ljud. Jag stannar, väntar tyst. Hörde han? Vinden ryter utanför och huset skakar och stönar i byarna. Jag börjar gå igen, sätter ner foten lätt på varje steg.

”Är allt som det ska?”

Jag hoppar till med en förvånad flämtning. Marcus står i skuggorna nedanför trappan. Hur länge har han stått där?

”Jag hörde något, men det var bara blåsten”, viskar jag. ”Ungarna har det bra.” Jag går nerför resten av trappan och stannar framför honom.

”Något av fönstren kan ha gått sönder i stormen”, säger han. ”Jag känner ett kalldrag.” Jag tycker inte om hans sätt att titta uppför trappan med bister min, som om han tänker gå upp och titta efter.

”Allt verkar vara bra. Sophie ligger med flera filtar.”

”Hittade du Angus?” Han möter min blick nu. Jag hoppas att det betyder att han har bestämt sig för att låta fönstren vara, men än är inte faran över. Han blir misstänksam om jag inte vill gå ut och leta efter Angus. Sedan slår det mig. Det är ju precis så jag kan komma undan.

”Inte än. Jag tänker gå ut och leta. Han gömmer sig nog för ovädret.” Jag går mot sovrummet och ber för att Marcus ska följa efter. Jag måste få bort honom från trappan.

”Det blåser rejält. Jag följer med.”

Jag biter ihop tänderna, glad över att han inte kan se min min. Han är bara artig. Jag kan fortfarande ta mig ur det här.

”Jag klarar mig. En av oss kan lika gärna slippa bli våt.”

”Jag kan inte låta dig gå ut dit alldeles ensam.”

Vi är tillbaka i sovrummet nu. Jag kan inte protestera längre, då kommer han att fatta. Jag tar en tröja ur lådan och drar på mig den över T-shirten och sätter på mig ett par jeans. Jag förhalar en stund genom att leta efter strumpor. Tänk om Angus väntar vid ytterdörren? Då måste vi gå in igen. Jag kanske kan smita ut och springa in i skogen och gömma mig. Jag har överraskningsmomentet på min sida.

Marcus tar sin silvriga ficklampa från nattduksbordet. ”Redo?”

Vinden rycker nästan dörren ur handen på mig när jag öppnar den och sliter tag i min jacka. Jag drar på mig huvan och ser mig omkring. Jag kan inte se Angus. Han har aldrig försvunnit så här förut. Han måste ha följt med Sophie och Jared. Marcus går bakom mig. Jag måste se till att han går före.

”Angus!” ropar jag ut i blåsten.

Marcus visslar högt och ljudet skär genom stormen. Jag stelnar till, räknar andetagen. Håll dig borta, Angus. Håll dig borta. Varje ögonblick dras ut och övergår i nästa. Jag hör prasslet från Marcus regnkläder när han byter ställning, och regnet som slår mot mina axlar.

”Vi kollar vedförrådet”, säger jag.

Marcus nickar, med ansiktet i skugga under skärmen på basebollkepsen, och han gör en gest åt mig att gå före. Han lyser med ficklampan framför mig. Betongtrappan är våt och hal av regn och löv. Jag spanar ut i skogen som om jag letar efter Angus. Åt vilket håll skulle det passa att sticka iväg? Marken är ojämn, med branta klippor.

”Jag måste knyta kängan.” Jag böjer mig fram för att ordna med snörena på mina vandrarkängor och undrar hur snabbt jag kan springa i dem. Marcus står bakom mig i den smala trappan och lyser mot mina fötter. Jag hade hoppats att han skulle gå förbi mig, men han leker fortfarande gentleman. Jag söker på marken efter en sten, en gren, någonting som jag snabbt kan rycka åt mig, men det finns inget, bara en flod av regnvatten.

Jag börjar resa mig upp. Något smäller in i bakhuvudet på mig och jag stupar framåt och landar hårt på händer och knän. Smärtan studsar i en skarp stöt genom bakhuvudet och ner längs ryggraden. Jag försöker ta mig upp på fötter, men armarna viker sig, trappan rusar emot mig och ansiktet slår i betongkanten. Tänderna smäller ihop, käkbenet dunkar. Jag känner smaken av blod.

Bredvid mig ser jag Marcus kängor. Svarta tåspetsar, blanka av regn.

”Lindsey?” Hans röst låter avlägsen, svävar fram och tillbaka, som om jag är under vatten. ”Hör du mig?” Världen faller samman i ytterkanterna och mörkret drar mig neråt. Jag måste hålla mig vaken, jag måste skydda mig. Jag försöker krypa, sträcker mig efter trappsteget nedanför. Jag glider neråt på bröstkorgen, välter åt sidan och landar i leran med floden av regn över benen. Jag tittar upp på Marcus.

Han höjer armen, ficklampan susar rakt emot mitt huvud.

KAPITEL FYRTIOTRE

JAG BLINKAR LÅNGSAMT när jag kvicknar till. Taket är suddigt. Jag fortsätter att blinka tills det blir skarpt. Jag försöker lyfta handen för att känna på sidan av huvudet, men det sitter något runt handlederna. Silvertejp. Mer över munnen, det stramar i huden. Benen vill inte heller röra sig. Vristerna är hoptejpade. Jag är genomvåt, och kall. Så kall. Jag har bara tröja och jeans på mig; jackan och kängorna är borta.

Jag tittar åt sidan och världen tippar och kränger och snurrar. Magsaften stiger upp i munnen, bittert syrlig. Jag ser inte Marcus, men jag hör att det rör sig, prasslar. Jag lyfter långsamt på huvudet.

Han står framåtböjd över byrån i andra änden av rummet. Han har bytt till kamouflagejacka. Jag har aldrig sett den förut. Han ser ut som en jägare.

Jag börjar darra häftigt, musklerna spänns medan jag drar och vrider på handlederna. Det tjänar ingenting till. Kniven under kudden. Jag lyfter händerna uppåt. För sent. Han vänder sig om.

”Du är vaken.” Han går mot sängen, jag trycker mina bundna fötter mot madrassen, drar mig upp med magmusklerna och trycker ryggen mot sänggaveln. Jag andas hårt bakom munkaveln. Jag ska sparka till honom. Jag ska lyfta benen och sparka honom i magen. Jag ska använda händerna som klubba. Jag ska trycka in fingrarna i ögonen på honom.

Han stannar vid fotänden av sängen, stoppar ner några T-shirtar i en klädsäck. Han hade ingen sådan när vi kom hit – han hade en resväska. Den här är armégrön, i vildmarksstil. Nu går han bort till garderoben och tar ner kläder från galgar. Han viker ihop skjortorna och lägger varsamt ner dem i bagen.

Vad har han för plan? Han ser inte arg ut, eller ens upprörd. Rörelserna är snabba och effektiva. Inte jäktade.

Han dödade mig inte. Han kunde ha gjort det, men har inte gjort det än. Det måste betyda något. Ska han ta mig med sig? Som fånge? Jag lyssnar efter sirener, men hör bara vinden utanför.

Nu går han till badrummet. Jag sträcker mig efter kniven, känner med fingrarna. Vart har den tagit vägen? Han kommer ut igen. Jag drar åt mig händerna och håller dem framför mig. Han går fram till fotänden av sängen med sin necessär, öppnar dragkedjan, tar fram burken med tabletterna och föser runt dem med fingret. Räknar. Sedan kastar han en blick på vattenglaset och möter min blick.

”Du tänkte droga mig, precis som du gjorde med Andrew.”

Jag grymtar bakom tejpen, håller vädjande fram händerna och pekar sedan på munnen, ber med ögonen. Ta bort tejpen! Låt mig prata, snälla! Jag kan förklara!

Han lägger ner rakgrejerna i klädsäcken. ”Vi vet båda två att du kommer att skrika ifall jag tar bort tejpen.” Han tror att barnen är kvar i huset. Han har inte tittat in i sovrummen, det är därför han rör sig så lugnt. Han tror att han har tid på sig. Vad kommer han att göra ifall han hör sirener?

Han stoppar handen i fickan och något klirrar när han tar upp den igen. Nycklar. Nu hukar han sig ner framför kistan. Jag ser bara toppen av hans basebollkeps, hör klicket från låset och sedan saker som flyttas runt. När han reser sig upp igen håller han i ett vapen.

Jag trycker mig hårdare mot sänggaveln, sträcker ut händerna framför mig. Jag skakar på huvudet och ger ifrån mig djuriska läten medan jag kippar efter luft genom mina begränsade luftvägar.

Han tittar inte på mig utan låter bara pistolen glida ner i fickan, sedan böjer han sig ner igen och tar upp någonting annat ur kistan. Ett fotoalbum med vita sammetspärmar.

”Elizabeth älskade det här huset.” Han bläddrar långsamt i albumet. ”Vi kom hit nästan varje helg.” Han rör vid ett av fotona, smeker nästan vördnadsfullt med handen över ytan. ”Jag hade hört att det lyser om kvinnor som väntar barn, men jag trodde att det var en myt. Men när vi fick veta att hon äntligen var gravid var det som om hon lystes upp av hundra ljus.”

Var Elizabeth gravid? Nej, så kunde det väl inte vara? Det stod det ingenting om i tidningarna, och det nämndes inte under rättegången. Skulle inte polisen ha vetat?

”Jag sa ingenting om att hon var i fjärde månaden. Då skulle de kanske ha dömt honom till ett längre straff.” Han lägger tillbaka albumet i kistan, stänger locket och låter handen vila på locket. ”Hennes aska finns här inne, tillsammans med hennes brudklänning, och barnskorna hon köpte – rosa. Hon var så säker på att det var en flicka.” Han tittar upp på mig. ”Som anhörig informerade myndigheterna mig om när Andrew skulle friges. Jag kunde ha skjutit honom så snart han lämnade fängelset, men det skulle ha varit för lätt. Han skulle få uppleva att han fick tillbaka allting – sin frihet, sin familj – och sedan skulle jag ta det ifrån honom.”

Han studerade mitt ansikte och ser nöjd ut när han lägger märke till mina tårar. Han njuter av det här, av att avslöja sin smarta plan, skryta med sin begåvning. ”Du berättade alltihop för mig. Du berättade om ditt äktenskap, och jag utnyttjade det. Du lät mig till och med titta på när du knappade in koden till larmet. Sophies brev berättade allt annat. Hon gömde dem under sin byrå, vet du.”

Han hade gått igenom vartenda skrymsle hemma hos mig. Han visste allting om min dotter, om vårt hem, hade letat igenom alla lådorna. Och det var jag som hade släppt in honom.

”Jag körde ner till Victoria och spanade på honom, såg hur han tillbringade sina dagar, skrattade tillsammans med karlarna på byggarbetsplatsen, njöt av sitt liv.” Han spottade ut de sista orden. ”Sedan såg jag honom köpa en flygbiljett. Han skulle komma till Dogwood Bay. Det var dags. Du trodde att han förföljde dig, och till slut trodde till och med Sophie det. Polisen skulle ha skyllt er död på honom.”

Jag slutar dra i mina bojor när den här avgörande sanningen lindar sig hårdare om mig än tejpen. Hela den här tiden, medan dagarna och månaderna gick, hade han planerat att döda mig och Sophie. Jag sjunker bakåt, viker undan för slaget, insikten. Jag börjar skaka igen, kroppen befinner sig i blind panik.

”Vid det laget litade du så mycket på mig. Jag kunde ha fått det att se ut som om han hade spårat upp er i Vancouver och dödat er där, men så följde han efter mig in i ert hus.”

Resten blir tydligt för mitt inre. Jag ser honom och Andrew ovanför trappan. Jag ser dem slåss. Jag ser hur högt Andrew älskade Sophie. Hur högt han älskade mig.

”Jag var fortfarande så förbannat arg.” Det är första gången någonsin som jag har hört honom svära, och den kärvheten spär på skräcken jag känner. ”Vad var det för vits med att han dog? Nu hade jag ingenting kvar. Jag tänkte fortfarande på Elizabeth varenda sekund av varenda dag. När ni sedan behövde någonstans att bo verkade det rätt, som något slags budskap. Varför skulle jag inte överta hans familj? Han krossade min. Jag började nästan tro att jag skulle kunna få något slags liv igen. Men så berättade du för mig om tabletterna …” Han möter min blick, stirrar in i den. Allting finns där. Förtvivlan, raseriet. Det handlade aldrig om mig.

Jag skruvar på mig, rullar över på knä med händerna framför hjärtat i böneställning. Jag gråter häftigt nu, försöker stöna och grymta. Förlåt. Förlåt. Förlåt.

Han ser sig omkring i rummet, tar ett djupt andetag, som om han njuter av luften, av själva lukten av väggarna. ”Jag kommer att sakna det här huset, men det är dags nu. Jag måste börja om. Det är den enda utvägen.” I en smidig rörelse lyfter han klädsäcken över axeln och möter min blick igen. ”Jag tänker bränna ner huset nu. Det kommer att gå fort – röken dödar dig först.”

Jag glider ner från sängkanten, faller på knä. Han är redan på väg ut ur rummet med långa kliv. Jag krälar efter honom, en klumpig, vickande dans på knän och armbågar. Jag måste ta mig ut genom dörren, kila in mig mellan den och karmen. Men han rör sig för snabbt, jag hinner inte med.

Dörren öppnas. Jag får en snabb skymt av det mörka allrummet, av bordet, stolarna. Han ser sig inte om medan han stänger dörren. Jag är någon meter bakom honom, fortfarande på alla fyra. Skrapande ljud, något dras fram till dörren. Bokhyllan.

Han har fångat mig i sovrummet.

KAPITEL FYRTIOFYRA

SOPHIE

JAG HÖR INGA sirener. Våra fötter dunsar mot vägbanan i tandem. Jag har tappat den ena toffeln men saktar inte in. Vi har varit borta för länge. Angus stannar plötsligt, med öronen på helspänn, och kastar sig sedan ut i mörkret bredvid vägen.

”Angus!” Jag vänder mig om och kikar in bland träden. Borde vi vänta på honom? Jared tar mig i armen och jag börjar springa igen. Han klarar sig, intalar jag mig. Han hinner ikapp. Jag hoppas på att få höra klingandet från hans halsband, men det hörs ingenting, bara ljudet av det kraftiga regnet och den tjutande vinden och våra flämtningar.

”Vad ska vi göra?” flåsar jag.

”Det finns en yxa i vedförrådet.” Jared kisar mot regnet, håret ligger slickat bakåt, han trycker armarna hårt mot sidorna. ”Vi hoppar på honom.”

Vi ska anfalla någon med en yxa. Inte bara någon. Marcus.

Jag tittar bortåt vägen. Vi har börjat se några av husen nära sjön, men jag är osäker på hur långt det är kvar. Alla träd ser likadana ut, svängen verkar aldrig ta slut.

Jag känner en välbekant lukt som växer sig starkare. ”Känner du röklukt?”

”Det är nog från skorstenen. Vi är nära.”

Sedan kommer vi runt kröken och ser huset. Det omges av tjocka rökmoln. De kommer från skorstenen, fönstren, slingrar sig upp över taket.

”Mamma!” Jag sprintar mot huset, utan att vara rädd nu, benen och armarna svänger vilt. Jared skriker något bakom mig, men jag hör inte vad. Allt jag ser är röken.

KAPITEL FYRTIOFEM

LINDSEY

JAG HÖR MARCUS gå omkring i allrummet med kvicka steg. Han kommer inte att komma tillbaka hit för att titta till mig nu. Jag känner redan lukten av rök. Jag måste ta mig ut. Jag svänger runt så att jag får in benen under mig, rullar över på höften och använder bålmusklerna för att dra mig upp på fötter. Jag hoppar tillbaka till sängen med armarna rakt ut framför mig för att hålla balansen. När jag känner efter under kudden den här gången hittar jag kniven, som hade glidit upp till sänggaveln.

Jag pausar, lyssnar. Steg från kängor på väg bort. Ytterdörren slår igen. Allt blir tyst. Jag sätter mig på golvet, använder fingrarna för att försiktigt dra kniven ur fodralet, kniper fast den mellan knäna och skär av tejpen. Med händerna fria går det fortare att få loss fötterna. Det har bara gått några minuter, men röken är kraftigare nu. Den hänger i luften, sipprar in under dörren.

Jag skalar bort tejpen från munnen, skriker när lite av huden följer med. Jag suger in luft. Den enda vägen ut är fönstret. Det vägrar att öppna sig. Det är något fel på låset. Jag drämmer lampan mot glaset. Den studsar tillbaka, flyger ur mina händer och splittras vid mina fötter. Jag tar ett av örngotten och lindar det runt handen, sedan slår jag till rutan, men jag är inte stark nog. Det kanske finns något i badrummet som jag kan använda. Duschhandtaget, toalettcisternen.

Ett ljud. Någon ropar, högt och desperat. Två röster. Sophie och Jared. De kommer närmare, jag hör springande steg. De ropar på mig. De kommer in i huset.

”Jag är här inne!” Jag springer till dörren och bankar på den med knytnävarna.

”Backa undan!” Jareds röst. Något träffar dörren och splittrar träet. Ett yxhuvud skär igenom dörrbladet. Sparkande ljud och dörren flyger upp.

”Mamma! Kom!” Sophie tar min hand och drar ut mig. Vi springer mot ytterdörren, men röken ligger tät i allrummet. Gardinerna står redan i lågor som slår upp allt högre.

”Stopp!” Jared tar tag i axlarna på oss bakifrån. ”Bakdörren.”

Vi följer efter honom genom hallen, tätt tryckta mot varandra. Jag griper tag om ryggen på Sophies våta collegetröja, om det kalla, våta tyget. Vi håller armarna över ansiktet, hostar. Ögonen tåras. Jag kisar genom röken, följer deras gestalter. Jared går först, sedan Sophie. Jag griper hårdare om hennes tröja. Jared öppnar bakdörren. Jag ser den mörka natten, känner lukten av regn.

En skarp knall. Jag tappar balansen när jag kastar mig åt sidan och studsar hårt in i väggen. Genom röken ser jag Marcus komma springande efter oss. Han pekar på mig med pistolen.

En knall till. Hög, nära.

Något träffar väggen bredvid mitt huvud. Jag duckar, faller ner på knä. Sophie står på andra sidan dörröppningen, med ansiktet som en vit mask när hon sträcker sig efter mig, regnet öser ner över henne och tunga slingor av lila hår täcker kinderna. Hon står ute i det öppna, en silhuett mot bakgrundsljuset.

En perfekt måltavla.

Jared står bakom henne och drar i hennes arm, skriker något som jag inte hör, eftersom det fortfarande ringer i huvudet efter skottet. Hans mun är öppen, vettskrämd, ansiktet skräckslaget. Jag kastar mig fram, hakar fingrarna om dörrbladets underkant och smäller igen den. Fler skott. De träffar den stängda dörren.

Jag skyndar mig in i tvättstugan på händer och knän, letar. Lådan med städartiklar står på hyllan. Jag drar ner den på golvet, greppar efter sprejflaskan med citrondoftande rengöringsmedel. Dörren slås upp med ett brak. Han slår till mig bakifrån, stöter omkull mig på golvet.

Jag snor runt, sparkar hårt uppåt med hälen och träffar mellan benen på honom. Han viker sig dubbel och brakar in i tvättmaskinen. Pistolen slår i golvet och snurrar in bakom tvätthon, utom räckhåll. Jag sprutar vilt med sprejen, täcker hela Marcus kropp och huvud. Han skriker, klöser sig i ögonen.

Jag knuffar mig förbi honom och springer mot ytterdörren på framsidan. Allrummet står i lågor. Hettan slår emot mig och knuffar mig nästan bakåt. Jag sjunker till golvet och ålar mig fram. Händer, knän.

Han får tag i min jumper och drar mig bakåt. Jag håller mig fast i ett av bordsbenen, fortfarande med sprejflaskan i andra handen. Han försöker bryta flaskan ur mitt grepp, böjer mina fingrar bakåt. Dörren är öppen. Frisk luft. Det hörs ett rytande bakom mig när lågorna girigt suger i sig syret.

Han är för stark. Jag klarar inte att hålla fast. Fingrarnas grepp lossnar. Men så kommer något stort farande förbi mig. Angus, som tar ett språng genom luften, morrar och skäller. Marcus släpper taget, skriker någonting.

Jag vänder runt samtidigt som jag fumlar med munstycket på flaskan. Angus har bitit tag i Marcus ben och morrar och hugger honom. Soffan bredvid dem står i lågor.

Jag kommer på fötter, håller armen över munnen och snubblar närmare.

Sikta, tänk inte. Håll andan.

Jag trycker hårt, sprutar rengöringsmedel i Marcus ansikte och på hans torso. Det antänds i den heta luften. Han faller baklänges mot soffan och elden slukar honom, påskyndad av rengöringsmedlet. Brinnande hår, kött. Kroppen vrider sig, en mörk form, en fäktande arm. Jag hör skrik.

Jag släpper flaskan, snubblar bakåt och faller på knä. Hettan sveder min hud, sliter i mina lungor. Jag kan inte andas. Det är rök och lågor överallt. Angus skäller och drar i mig. Jag kryper mot dörren, men ser ingenting längre. Sedan finns där händer.

”Mamma. Mamma!”

Någon lyfter mig, släpar mig, uppmanar mig enträget att hålla mig vaken, och luften är så ljuvlig och regnet öser ner. Jag vänder ansiktet upp mot det, kippar efter luft. Halsen bränner. Aska sköljs ner i mina ögon, ner över ansiktet, blandas med tårarna. Jag hör inte skriket längre.

KAPITEL FYRTIOSEX

AUGUSTI 2017

JAG BÄR KARTONGEN uppför trapporna, stegen klapprar mot det hårda trägolvet när jag tråcklar mig fram genom gyttret av kartonger som staplats på varandra mitt i vardagsrummet. Den sena augustisolen värmer genom de höga fönstren som når från golv till tak och täcker allting med ett gyllene skimmer. Möblerna är omaka, mestadels second hand, men passar ihop på ett intressant om än eklektiskt vis och gör sig bra i den ateljéliknande lägenheten, som är en renoverad övervåning i ett gammalt varuhus.

När Sophie, Delaney och jag var här och tittade första gången för ett par månader sedan stod vi vid fönstren och beundrade utsikten över staden och pekade ut byggnader och landmärken som vi kände igen. Jag iakttog Sophies ansikte som speglades i rutan för att försöka upptäcka en skymt av glädje, av spänning, av någonting, men kunde inte avgöra vad hon kände. Sedan gick Sophie och Delaney omkring och tittade in i sovrummen, öppnade garderober och skåp. Till sist stannade Sophie i vardagsrummet och stirrade på solskenet som lyste upp väggen. Hon vände sig om och tittade på mig. ”Här vill jag bo.”

Det var inget leende. Men det var någonting.

Hon har redan hängt upp några tavlor på väggen och ställt en stor målning med abstrakta blommor på spiselkransen. Hon förvandlar det till ett hem. Hennes första utan mig. Jag känner ett litet hugg, men skjuter snabbt ifrån mig det. Det här är hennes stund. Jag har aldrig haft en helt egen bostad, aldrig gått på universitetet. Ibland känns det som om jag aldrig har varit ung. Jag är glad att Sophie följer en annan väg.

Jag ställer ifrån mig kartongen på köksbänken. ”Hur går det?”

Sophie tittar upp från kylskåpet med en svamp i handen, och visar upp en äcklad grimas. ”Jag tror att någon har hållit på med vetenskapliga experiment i den här.” Hon har en rosa snusnäsduk över håret, som hon har färgat mörkt honungsblont, en nyans som ligger nära hennes naturliga. Det gör henne ännu mer lik Andrew, men den tanken gör inte ont längre, får mig inte att minnas rädslan. Det är bara Sophie. Inte Andrew, ingen annan än min underbara dotter.

”Är det säkert att du inte vill ha någon hjälp?”

”Tack, mamma, men du har gjort tillräckligt.” Hon får syn på kartongen och tittar ner i den. Jag har stoppat den full med ekologiskt bröd, nötmixpåsar, flera sorters vegetarisk soppa, spagettisås på burk och olika sorters pasta. Hon tittar på mig. ”Du vet väl att jag kan handla mat själv?”

”Jag vill bara att du ska ha lite basvaror.”

”Basvaror? Jag tror inte ens att det här får plats i skåpen. Du fyllde ju de flesta av dem i går.”

Jag ler generat mot henne. ”Vad kan jag säga? Jag är din mamma. Jag vill inte att du ska leva på pommes frites. Jared kommer nog ändå att äta det mesta av det.”

”Det är sant.” Hon tittar på klockan. ”Han kommer hit i kväll.”

”Har han blivit färdig med sin flytt?”

”Ja. Det blev riktigt fint.” Jared har hittat ett hus i centrum och delar det med några kompisar. Även om jag inte längre oroar mig för att Jared ska vara som Andrew, har jag oroat mig för att han och Sophie skulle vilja skaffa en gemensam bostad. Jag har velat att Sophie ska vara fri att njuta av sitt första år på universitetet. Jag blev lättad när hon sa att de skulle bo skilda åt.

Sophie börjar plocka in matvarorna. Jag vill hjälpa till, men tvingar mig att sätta mig vid vårt gamla köksbord, som jag gav henne när jag flyttade ut ur vår tillfälliga hyresbostad till ett litet, men ljust och fint hus med två sovrum nära havet. Angus och jag promenerar på stranden varje morgon. I början, när jag fortfarande bearbetade den djupa smärtan efter Marcus förräderi och lögner, gick jag i timmar i sträck.

Inspektör Parker kontaktade mig dagligen under utredningen och berättade det hon visste för oss. Marcus och Elizabeth hade varit gifta i fem år. Han var psykiatriker – den delen var sann – och jobbade på ett sjukhus, där de träffades när hon kom dit som volontär. De ville så gärna ha barn att de belånade huset för att ha råd med fertilitetsbehandlingar. Hon hade inte ens berättat för sina föräldrar eller för sin syster att hon äntligen hade blivit gravid. Jag sörjde länge över det, föreställde mig hur upprymd och lycklig hon måste ha varit.

Efter Elizabeths död bröt Marcus kontakten med sin familj och sina vänner. Han blev avskedad från sjukhuset därför att han stal smärtstillande tabletter, han sålde allt han ägde, utom huset vid sjön, och levde på försäkringspengarna medan han flackade omkring i världen, flyttade från land till land, tills han omvandlade vreden till en plan på hämnd.

Polisen tror att han hela tiden hade planerat att döda oss i huset vid sjön – han hade bjudit in mig dit vid två tillfällen, föreslagit det som en trygg tillflyktsort. I ett rum under huset hade de hittat en motorcykel och en del andra förnödenheter, vilket antagligen var orsaken till att han följde med mig ut och slog mig med ficklampan i stället för att vänta tills alla hade somnat. Han kunde inte låta mig avslöja hans flyktplan.

När de letade igenom hans hem hittade de pass, tusentals dollar i kontanter och detaljerade anteckningar i hans dator om mig och Sophie och Andrew. Han hade iakttagit mig i månader innan han började jobba som frivillig i min stödgrupp. Det gör mig fortfarande förfärad att tänka på hur jag släppte in honom i vårt liv. Att jag verkligen trodde att jag var förälskad i honom. Inspektör Parker försökte lugna mig med att Marcus var oerhört intelligent, men jag kämpar fortfarande med rester av ilska och posttraumatisk stress. När som helst under alla de där månaderna kunde han ha tagit livet av oss.

Jag berättade aldrig för polisen vad som utlöste hans attack den där kvällen. Jag undrar ibland vad som skulle ha hänt om jag inte hade berättat för Marcus om tabletterna. Vi kunde ha varit ihop i flera år utan att jag hade en aning om att han var en mördare. Men nu har jag insett att något annat skulle ha drivit honom över kanten förr eller senare, när jag inte kunde fylla tomrummet, inte kunde utplåna sorgen.

Jag har gått i terapi, och Sophie har följt med mig vid några tillfällen. I flera veckor efter branden sov hon i min säng, sträckte sig efter min hand i sömnen. Jag gjorde likadant.

Jag iakttar henne nu när hon ställer in varorna prydligt i skåpen. Hon ser trött ut, men ansiktet är avslappnat, inte längre så spänt runt ögonen och munnen. Det har varit plågsamt att se hennes kamp under de här senaste månaderna. Förutom insikten om att hennes pappa blev dödad av mannen som hennes mamma var ihop med, har hon varit tvungen att hantera all media och all offentlig granskning som följde på det. Vi blev jagade i veckor, hela våra liv fläktes upp till allmän beskådan, vem som helst kunde döma och kommentera oss.

Hon drabbas fortfarande av perioder av tungsinne, men verkar ändå lite gladare. Det finns en ny känslighet i hennes konst, en mognad som inte fanns där förut. Jag hoppas att en ny miljö, med skola och vänner, ska dra henne resten av vägen ut ur mörkret.

”Jag har hittat en bil”, säger Sophie med en blick över axeln på mig. ”En av Gregs kompisar ska sälja sin Acura. Den är tio år gammal men har inte gått särskilt långt. Greg säger att han ska gå igenom den och lära mig att byta olja och kolla lufttrycket i däcken och sådant. Bra, va?”

”Greg?” Jag blir förvånad över att höra hans namn. Jag har tänkt på honom några gånger i sommar, och sett hans bil på stan vid ett par tillfällen. Han kör inte rundan med mina leveranser längre.

”Jag råkade träffa honom i kön på Muddy Bean. Han frågade hur det var med dig. Du kanske borde ringa till honom. Jag tror att han fortfarande är singel.”

”Vad sägs om att du bekymrar dig om skolan, så bekymrar jag mig om mitt eget liv, okej?” Jag ser till att låta retsam. I flera månader har jag varit övertygad om att jag aldrig mer ska dejta någon. Men på sistone har jag, med terapeutens hjälp, börjat känna visst hopp om att jag någon gång ska våga lita på någon igen.

Det jag fokuserar på just nu är att planera en kommande semester ihop med Jenny – vi ska åka till Palm Springs på en meditationsretreat – och att inreda mitt extrarum till en fristad för de kvinnor i min grupp som behöver någonstans att bo medan de återhämtar sig. Jag blir deras gömställe.

”Jag oroar mig för att du inte ska ha något liv!” säger Sophie.

Jag skrattar. ”Jag har Angus, som du kanske minns? Men han väntar där hemma, så det är bäst att jag åker.”

Hon nickar och följer mig till dörren. Vi kramas och när jag drar mig bort från henne tittar hon mig i ögonen. ”Kommer du att klara dig?” Jag vet vad hon egentligen menar. Kommer du att klara dig utan mig? Går det bra att jag breder ut mina vingar och flyger iväg? Kommer du alltid att älska mig?

”Jag kommer att klara mig fint, vännen. Det blir en ny början för oss båda. Jag ser faktiskt till och med lite fram emot det. Förresten kanske jag återvänder till skolbänken, går några kurser.”

”Lägg av.” Hon håller upp en hand. ”Det här universitetet är inte stort nog för oss båda.”

Jag skrattar. ”Oroa dig inte. Jag tänkte mer på närmaste college. Kvinnostudier, eller design. Jag vet inte.” Jag rycker på axlarna. ”Framtiden ligger vidöppen.”

”Det är riktigt häftigt, mamma.” Hon sträcker sig fram och kramar min hand. När jag känner hennes mjuka fingrar i min hand kommer jag att tänka på något.

”Jag höll på att glömma. Jag tog med de här till dig”, säger jag och tar fram en liten sammetsklädd ask ur handväskan och ger den till henne. ”Det är min förlovningsring och min vigselring. Jag tänkte att du kanske ville ha dem.”

”Menar du det?” Hon låter vördnadsfull när hon öppnar asken. ”Jag visste inte ifall du hade behållit dem.”

”Det är klart att jag gjorde.” Jag rör vid förlovningsringen. Jag har haft dem inlämnade för rengöring och de är så blanka och fina mot den svarta sammeten. ”Jag var så lycklig när han gav mig den här.”

Hon tittar på mig. ”Hatar du honom fortfarande?”

”Nej.” Jag log mot henne. ”Jag hatar honom inte.” Jag rör vid hennes ansikte, stryker en slinga av hennes hår bakom örat på henne, som jag brukade göra när hon var liten. ”Hur skulle jag kunna göra det? Han gav mig dig.”

”Det förstås. Jag är ju ganska fantastisk.” Rösten är retfull, men ögonen är väldigt blanka, som om hon är på väg att börja gråta.

”Men så har du ju en ganska fantastisk mamma också – och en pappa som älskade dig väldigt mycket.”

Hennes min blir sorgsen. ”Han ljög inte, mamma. Han försökte skydda oss.”

”Jag vet, vännen. Jag tänker ofta på hur det kunde ha gått ifall jag hade gett honom en chans att förklara. Men han skulle nog bli glad över att sanningen kom fram till sist. Han svek dig aldrig. Det var viktigt för honom att du visste hur högt han älskade dig – och det är helt okej att du älskade honom. Jag älskade honom också en gång i tiden. Din pappa var inte ond. Han var bara trasig.”

Hon stänger asken och håller den mot hjärtat med ett leende. Jag drar henne intill mig och trycker min kind mot hennes, andas in hennes fräscha doft. Jag tänker på den där kvällen för så många år sedan när jag lutade mig över hennes säng, viskade i hennes öra och rövade bort henne från hennes pappa. Jag tänker på hennes fråga ifall jag skulle ha velat göra något annorlunda, och jag vet äntligen svaret. Nej. Jag var tvungen att ta risken. Jag måste fly. Om jag hade förlorat Sophie skulle jag ha förlorat allting. Jag känner frid nu, inser jag, när jag tänker på Andrew. Han ansträngde sig så hårt för att få förlåtelse, och jag med. Men jag har hittat den. Den fanns med mig hela tiden.

KAPITEL FYRTIOSJU

SOPHIE

DECEMBER 2017

Kära mamma.

Okej, du undrar säkert varför jag skriver ett riktigt brev till dig, i stället för ett mejl, eller också kanske du tänker: ”Varför lyfter hon inte bara luren? Hon ringer hem alldeles för sällan!” Det gör jag inte alls! Jag ringer jätteofta, men du är aldrig hemma. Allvarligt, mamma. Håll dig hemma ibland. Du roar dig mer än vad jag gör. Vet du inte att du ska tillbringa hela kvällarna med att laga nyttig mat som jag kan ha i frysen? Skojar bara. Jag är glad att du är glad.

Nu till allvaret. När jag skickade det där brevet till pappa förra året ljög jag inte. Det var faktiskt en skoluppgift. Vi skulle skriva till någon av dem som haft störst inflytande på oss. Men jag borde ha skrivit till dig. Du har gjort så mycket för mig, uppfostrat mig helt på egen hand. Jag har alltid vetat att du älskade mig, mer än något annat, vad som än hände. Det kanske var därför jag var så uppkäftig ibland. Ja, ja. Mer än ibland. Jag visste bara att du aldrig skulle lämna mig.

När något händer, bra eller dåligt, är du den första som jag vill berätta det för. Jag vill att du ska vara stolt över mig, stolt över mina val, stolt över att jag är din dotter. För jag är så stolt över att du är min mamma. Du är den modigaste kvinna jag vet, vilket suger ibland eftersom jag har mycket att leva upp till. Men jag tänker göra mitt bästa.

Mest av allt vill jag bara att du ska veta att jag mår bra. På riktigt!! Jag vet att jag ibland har sagt att jag mår bra fastän jag kanske inte riktigt har varit där än, men nu är det annorlunda. Det är som om luften och precis allting känns bättre, lättare eller något. Till och med maten smakar bättre (skicka mer!).

Jag vet att du får dåligt samvete ibland, känner skuld, eller vad det nu är, som om du kanske tror att du har förstört mig eller skadat mig på något sätt, men det har du inte. Jag tror att alla mina bästa, starkaste bitar kommer från dig. Jag kanske liknar pappa på utsidan, men på insidan finns bara du.

Tack, mamma. Tack miljoner gånger om för att du älskar mig och låter mig älska min pappa och för att du berättar för mig att du också älskade honom en gång. Det hjälper att veta att ni faktiskt var lyckliga när ni fick mig. Jag ville inte vara ett misstag! Ha. Tack för att du pushar mig och uppmuntrar mig och låter mig upptäcka världen. Tack för att du är så cool när det gäller Jared. Men, och det här är min STORA hemlighet, släpp inte taget om mig än, okej? Jag behöver dig fortfarande. Som jag behöver vatten.

Miljoner kramar,

Sophie

FÖRFATTARENS TACK

SOM VANLIGT HAR jag många människor att tacka, men jag vill börja med två underbara vänner som har sett till att jag har hållit ihop under processen med att skriva den här boken, Carla Buckley och Robin Spano. Ni damer får mig att skratta de bra dagarna och att förstå de dåliga dagarna, och jag kunde inte ha klarat det här utan er.

Jen Enderlin, min redaktör på St. Martin’s Press, som lär mig något nytt om skrivandet, och om livet, för varje bok. Fantastiska Sally Richardson, Lisa Senz, Nancy Trypuc, Kim Ludlam, Brant Janeway, Elizabeth Catalano, Katie Bassel, Kristopher Kam, Caitlin Dareff och hela säljstyrkan på Broadway and Fifth Avenue. Tack än en gång till Dave Cole och Ervin Serrano. I Kanada, många tack till Jamie Broadhurst, Fleur Mathewson och den underbara gruppen på Raincoast.

Mel Berger, min agent sedan mer än åtta år nu, och den första personen i förlagsvärlden som trott på mig. Jag kan inte tänka mig att någonsin samarbeta med någon annan. Min tacksamhet går också till David Hinds, Simon Trewin, Anna DeRoy, Erin Conroy, Tracy Fisher, Laura Bonner, Raffaella DeAngelis, Annemarie Blumenhagen, Covey Crolius och resten av teamet på William Morris Endeavor Entertainment i New York och L.A.

Polisassistent J. Moffat, Virginia Reimer, dr Ken Langelier, Renni Browne, Shannon Roberts, Bert King, Doug Torrie, Joanne Campbell och BJ Brown för professionella råd. BJ, jag hoppas att vi träffas någon gång så att jag får tacka dig personligen.

Min make, Connel, och min dotter, Piper, som förhoppningsvis inte kommer att skriva en bok om mig någon gång. Tack för att ni fyller mitt liv med så mycket kärlek och skratt. Ni är den bästa sortens äventyr.

Table of Contents

- Omslag
- Titel
- Copyright

- Del ett

- Kapitel ett
- Kapitel två
- Kapitel tre
- Kapitel fyra
- Kapitel fem
- Kapitel sex
- Kapitel sju
- Kapitel åtta
- Kapitel nio
- Kapitel tio
- Kapitel elva
- Kapitel tolv
- Kapitel tretton
- Kapitel fjorton
- Kapitel femton

- Del två

- Kapitel sexton
- Kapitel sjutton
- Kapitel arton
- Kapitel nitton
- Kapitel tjugo
- Kapitel tjugoett
- Kapitel tjugotvå
- Kapitel tjugotre
- Kapitel tjugofyra
- Kapitel tjugofem
- Kapitel tjugosex
- Kapitel tjugosju
- Kapitel tjugoåtta
- Kapitel tjugonio
- Kapitel trettio
- Kapitel trettioett

- Del tre

- Kapitel trettiotvå
- Kapitel trettiotre
- Kapitel trettiofyra
- Kapitel trettiofem
- Kapitel trettiosex
- Kapitel trettiosju
- Kapitel trettioåtta
- Kapitel trettionio
- Kapitel fyrtio
- Kapitel fyrtioett
- Kapitel fyrtiotvå
- Kapitel fyrtiotre
- Kapitel fyrtiofyra
- Kapitel fyrtiofem
- Kapitel fyrtiosex
- Kapitel fyrtiosju

- Författarens tack