Pappersstäder
Author: John Green
Date: 2013-12-27T00:00:00+00:00
Publisher: Bonnier Carlsen
Rights: Copyright © 2008 by John Green

MORGON

Med en kasse i var hand stannade jag till utanför bilen ett ögonblick och såg på henne. ”Vilken helt otrolig natt”, sa jag till slut.

”Kom”, sa hon och jag tog ett steg fram. Hon gav mig en kram och kassarna gjorde det svårt att krama henne tillbaka, men om jag släppte dem kanske jag skulle väcka någon. Jag kände hur hon ställde sig på tå tills hon hade munnen ända uppe vid mitt öra, och sedan sa hon väldigt tydligt: ”Jag. Kommer. Att. Sakna. Dig.”

”Det behöver du inte”, svarade jag högt. Jag försökte dölja min besvikelse. ”Om du inte gillar dem längre”, sa jag, ”så kan du väl vara med mig. Mina kompisar är faktiskt rätt schysta.”

Hennes läppar var så nära att jag kunde känna hennes leende. ”Det går inte, tyvärr”, viskade hon. Sedan släppte hon taget, men fortsatte att se på mig medan hon backade steg för steg. Till sist höjde hon på ögonbrynen och log, och jag trodde på leendet. Jag såg henne klättra upp i ett träd och sedan häva sig upp på taket utanför sitt fönster på andra våningen. Hon sköt upp fönstret och kröp in.

Jag gick in genom min olåsta ytterdörr, smög på tå genom köket till mitt rum, drog av mig jeansen, kastade dem i ett hörn av garderoben borta vid nätfönstret, lade in bilden av Jase på datorn och kröp ner i sängen, med huvudet dånande av allt jag skulle säga till henne i skolan.

Till Julie Strauss-Gabel, utan vars hjälp inget av det här skulle ha blivit verklighet

Och efteråt, när
vi gick ut för att se hennes färdiga lykta
från vägen, sa jag att jag tyckte om att se hur hennes ljus
lyste genom ansiktet som flimrade i mörkret.

”Jack O’Lantern”, Katrina Vandenberg i Atlas

Folk säger att vänner inte förstör varandra

Vad vet de om vänner?

”Game Shows Touch Our Lives”, The Mountain Goats

PROLOG

Enligt mitt sätt att se det får alla uppleva ett mirakel. Till exempel så kommer jag troligen aldrig att bli träffad av blixten eller få nobelpriset eller bli diktator i en liten önation i Söderhavet eller drabbas av obotlig öroncancer eller självantända. Men om man tänker på alla osannolika saker tillsammans kommer var och en av oss att få vara med om åtminstone en av dem. Jag hade kunnat se grodor regna från himlen. Jag hade kunnat sätta foten på Mars. Jag hade kunnat bli uppäten av en val. Jag hade kunnat gifta mig med Englands drottning eller överleva flera månader till havs. Men mitt mirakel var annorlunda. Mitt mirakel var det här: Av alla hus i alla bostadsområden i hela Florida, råkade mitt hus ligga granne med Margo Roth Spiegelmans.

Området vi bodde i, Jefferson Park, var tidigare en flottbas. Men när flottan inte behövde marken längre återlämnades den till medborgarna i Orlando, Florida, som bestämde sig för att bygga ett jättestort bostadsområde, för det är så man gör med mark i Florida. Det slutade med att mina föräldrar och Margos föräldrar flyttade in bredvid varandra, precis när de första husen stod färdiga. Margo och jag var två år.

Innan Jefferson Park blev en medelklassidyll och innan det var en flottbas, så tillhörde det en riktig Jefferson, en kille som hette Doktor Jefferson Jefferson. Doktor Jefferson Jefferson har en skola uppkallad efter sig i Orlando, och även en stor välgörenhetsstiftelse, men det fascinerande och osannolika fast sanna med Doktor Jefferson Jefferson är att han inte alls var någon doktor. Han var bara en apelsinjuicehandlare som hette Jefferson Jefferson. När han blev rik och mäktig gick han helt enkelt till domstolen, gjorde ”Jefferson” till mellannamn och bytte ut sitt förnamn mot ”Doktor” med stort D.

Men nu var Margo och jag nio. Våra föräldrar var goda vänner, så ibland lekte vi med varandra och cyklade ut från återvändsgatorna till själva Jefferson Park, navet i det hjul vi bodde i.

Jag blev alltid så nervös när jag fick höra att Margo skulle komma, eftersom hon var den mest fantastiskt underbara varelse Gud någonsin hade skapat. Den här morgonen hade hon vita shorts och en rosa T-shirt med en bild av en grön drake som sprutade orangeglittrig eld. Det är svårt att beskriva hur cool jag tyckte att den där T-shirten var på den tiden.

Margo cyklade stående, som alltid, lutad över styret med raka armar och med de lila gympaskorna som ett snurrande dis. Det var en ångande het dag i mars. Himlen var klarblå, men i luften fanns en antydan om svavel, som om det skulle bli åskväder.

Under den här perioden betraktade jag mig som uppfinnare och när vi hade låst våra cyklar och påbörjat den korta promenaden genom parken till lekplatsen berättade jag för Margo om en idé jag hade till en uppfinning som hette Ringolatorn. Ringolatorn var en gigantisk kanon som skulle skjuta stenblock i olika färger i en väldigt låg omloppsbana, så att jorden fick likadana ringar som Saturnus. (Jag tycker fortfarande att det är en helt okej idé, men jag har förstått att det är rätt komplicerat att bygga en kanon som kan skjuta stora stenar i en låg omloppsbana.)

Jag hade varit i den här parken så många gånger tidigare att jag hade kartbilden inpräntad i huvudet. Vi hade bara kommit några steg in när det började kännas som om något var snett, även om jag inte genast kunde lista ut vad som var annorlunda.

”Quentin”, sa Margo tyst och lugnt.

Hon pekade. Och då upptäckte jag vad som var annorlunda.

Det stod en ek ett par meter framför oss. Tjock och knotig och till synes uråldrig. Det var inget nytt. Lekplatsen till höger. Det var inte heller något nytt. Men där, en man i grå kostym, hopsjunken mot ekstammen. Orörlig. Det var något nytt. Han var omgiven av blod; en till hälften torkad ström av blod vällde upp ur munnen på honom. Och munnen var öppen på ett sätt som munnar inte borde vara. Det satt flugor i hans bleka panna.

”Han är död”, sa Margo, som om jag inte hade sett det.

Jag tog två små steg bakåt. Jag minns att jag tänkte att om jag gjorde en plötslig rörelse kanske han skulle vakna och attackera mig. Han kanske var en zombie. Jag visste att zombier inte fanns på riktigt, men han såg verkligen ut som om han skulle kunna vara en zombie.

Medan jag tog de där två stegen bakåt tog Margo två lika små och tysta steg framåt. ”Ögonen är öppna”, sa hon.

”Vimåsteåkahem”, sa jag.

”Jag trodde att man blundade när man dog”, sa hon.

”Margovimåsteåkahemochberätta.”

Hon tog ett steg till. Nu var hon så nära att hon hade kunnat sträcka sig fram och röra vid hans fot. ”Vad tror du har hänt med honom?” frågade hon. ”Det kanske var knark eller något.”

Jag ville inte lämna Margo ensam med den döde mannen som kanske var en attackzombie, men jag gillade inte heller att stå kvar och småprata om omständigheterna kring hans frånfälle. Jag samlade mod och gick fram och tog henne i handen. ”Margovimåsteåkanudirekt!”

”Ja, okej då”, sa hon. Vi sprang bort till våra cyklar och det fladdrade i magen av något som kändes precis som upphetsning men inte var det. Vi hoppade upp på cyklarna och jag lät henne åka före mig, för jag grät och ville inte att hon skulle se det. Jag såg blod på sulorna till hennes lila gympaskor. Hans blod. Dödmansblod.

Och sedan var vi hemma igen i var sitt hus. Mina föräldrar ringde ambulansen och polisen och jag hörde sirenerna på avstånd och bad att få titta på brandbilarna, men min mamma sa nej. Sedan tog jag en tupplur.

Båda mina föräldrar är psykologer, vilket innebär att jag är förbannat jäkla välanpassad. Så när jag vaknade hade jag ett långt samtal med min mamma om livscykeln och att döden är en del av livet, men inte en del av livet som jag behövde bry mig så mycket om vid nio års ålder, och då kändes det bättre. Ärligt talat. Jag har aldrig direkt varit orolig för döden. Och det säger en del, för jag är expert på att oroa mig.

Så här är det: Jag hittade en död man. Lille förtjusande nioårige jag och min ännu mindre och ännu mer förtjusande lekkamrat hittade en man med blodet rinnande ur munnen, samma blod som fanns på hennes små förtjusande gympaskor när vi cyklade hem. Det är hemskt dramatiskt och så, men än sen? Jag kände inte mannen. Det dör folk som jag inte känner hela jävla tiden. Om jag fick ett nervsammanbrott varje gång något hemskt hände i världen skulle jag vara galnare än en dassråtta.

Den kvällen gick jag in på mitt rum klockan nio för att gå och lägga mig, eftersom nio var min läggtid. Mamma stoppade om mig och sa att hon älskade mig och jag sa: ”Vi ses i morgon” och hon sa: ”Vi ses i morgon”, och sedan släckte hon lampan och sköt igen dörren.

När jag vände mig på sidan såg jag Margo Roth Spiegelman stå utanför mitt fönster, så nära att hon nästan tryckte ansiktet mot nätet. Jag reste mig och öppnade glasfönstret, men nätfönstret var fortfarande mellan oss, så att hennes ansikte såg pixlat ut.

”Jag har gjort en utredning”, sa hon med stort allvar. Till och med på nära håll var hennes ansikte rutmönstrat, men jag såg att hon höll i en liten anteckningsbok och en penna med bitmärken runt suddgummit. Hon kastade en blick ner på sina anteckningar. ”Mrs Feldman som bor på Jefferson Court sa att han hette Robert Joyner. Hon berättade för mig att han bodde på Jefferson Road i en av de där lägenheterna ovanför mataffären, så jag stack dit och det var en massa poliser där och en av dem frågade om jag jobbade på skoltidningen och jag sa att vår skola inte har någon tidning och då sa han att bara jag inte var journalist så skulle han svara på mina frågor. Han sa att Robert Joyner var trettiosex år gammal. Advokat. De ville inte släppa in mig i lägenheten, men en tant som heter Juanita Alvarez bor granne med honom, och jag ringde på och frågade om jag fick låna lite socker och då sa hon att Robert Joyner hade skjutit ihjäl sig med en pistol. Och då frågade jag varför och hon berättade att han skulle skilja sig och var ledsen för det.”

Sedan tystnade hon och jag bara tittade på henne, på hennes ansikte, grått och månbelyst och splittrat i tusentals små rutor av nätet i fönsterramen. Hennes stora, runda ögon, blicken som pilade fram och tillbaka mellan anteckningsboken och mig. ”Det är en massa människor som skiljer sig utan att ta livet av sig för det”, sa jag.

”Jag vet”, sa hon med upphetsning i rösten. ”Det var precis vad jag sa till Juanita Alvarez. Och då sa hon …” Margo vände blad i boken. ”Hon sa att mr Joyner hade problem. Och då frågade jag vad hon menade med det och hon sa att vi skulle be för honom och att jag måste gå hem med sockret till min mamma och jag sa strunt i sockret och gick.”

Jag sa ingenting. Jag ville bara att hon skulle fortsätta att prata – den där lilla rösten, spänd av upphetsning över att nästan veta, fick mig att känna det som om jag var med om något viktigt.

”Jag tror att jag kanske vet varför”, sa hon slutligen.

”Varför?”

”Kanske alla strängarna i honom brast”, sa hon.

Medan jag försökte komma på något svar på det sträckte jag mig fram och tryckte upp haspen till nätfönstret mellan oss, så att det lossnade från fönsterramen. Jag ställde ner det på golvet, men hon gav mig ingen chans att säga något. Innan jag hann sätta mig igen tittade hon bara upp på mig och viskade: ”Stäng fönstret.” Så då gjorde jag det. Jag trodde att hon skulle gå, men hon stod kvar där och betraktade mig. Jag vinkade åt henne och log, men hon höll blicken stint fäst vid något bakom mig, något fasansfullt som redan hade fått allt blod att försvinna ur ansiktet på henne. Jag vågade inte vända mig om och titta. Men självklart fanns det inget där – utom kanske den döde mannen.

Jag slutade vinka. Mitt huvud var i höjd med hennes när vi stirrade på varandra från var sin sida om glasrutan. Jag minns inte hur det slutade – om jag gick och lade mig eller om hon gick därifrån. I mitt minne tar det inte slut. Vi står bara kvar där och ser på varandra, för evigt.

Margo hade alltid älskat mysterier. Och längre fram, när allting hände, kunde jag aldrig släppa tanken på att hon kanske älskade mysterier så mycket att hon blev ett själv.

1

Den längsta dagen i mitt liv började trögt. Jag vaknade sent, stod för länge i duschen och blev till slut tvungen att äta frukost i passagerarsätet i min mammas minibuss klockan 07.17 denna onsdagsmorgon.

I vanliga fall fick jag skjuts till skolan av min bäste kompis, Ben Starling, men Ben hade åkt till skolan i tid, så han var inte till någon nytta. ”I tid” betydde för vår del en halvtimme innan skolan egentligen började, eftersom halvtimmen innan det ringde in första gången var dagens sociala höjdpunkt för oss: att bara stå och snacka utanför sidodörren till musiksalen. De flesta av mina kompisar var med i orkestern och jag tillbringade större delen av rasterna och håltimmarna högst fem meter från musiksalen. Men jag var inte med i orkestern, eftersom jag lider av den sortens tondövhet som vanligtvis brukar förknippas med verklig dövhet. Jag skulle komma tjugo minuter för sent, vilket noga räknat betydde att jag ändå skulle komma tio minuter innan skolan började.

Medan mamma körde frågade hon mig om lektioner och slutprov och balen.

”Jag bryr mig inte om balen”, påminde jag henne medan hon körde runt en krök. Med stor expertis fick jag min ärthjärna att gira med i svängarna. Jag hade gjort det förr.

”Men det är inget fel att gå dit med en kompis. Du skulle säkert kunna fråga Cassie Hiney.” Och jag skulle ha kunnat fråga Cassie Hiney, som faktiskt var hur trevlig och snäll och söt som helst.

”Det är inte bara det att jag inte gillar balen. Jag gillar inte folk som gillar balen”, förklarade jag, fast det var egentligen inte sant. Ben blev alldeles kollrig av längtan bara han tänkte på att gå på balen.

Mamma svängde in vid skolan och jag höll den nästan tomma flingskålen med båda händerna medan vi studsade över en vägbula. Jag kastade en blick mot avgångselevernas parkering. Margo Roth Spiegelmans silverfärgade Honda stod parkerad på sin vanliga plats. Mamma körde in och stannade med minibussen på en återvändsgata utanför musiksalen. Hon kysste mig på kinden. Jag såg Ben och mina andra kompisar stå i en halvcirkel.

Jag gick fram till dem och halvcirkeln vidgade sig smidigt för att ge plats åt mig. De pratade om min extjej Suzie Chung, som spelade cello och som tydligen rörde upp känslorna genom att dejta en basebollspelare som hette Taddy Mac. Om det var hans riktiga namn var mer än jag visste. Hur som helst så hade Suzie bestämt sig för att gå på balen med Taddy Mac. Ännu en förlorad själ.

”Du”, sa Ben, som stod mitt emot mig. Han nickade åt mig och jag följde med honom ut ur halvcirkeln och in genom dörren. Ben var en liten olivhyad typ som hade kommit i puberteten, fast det var knappt. Han hade varit min bästa kompis sedan i femman, då vi båda slutligen insåg att vi troligen aldrig skulle få någon annan bästa kompis. Dessutom hade han alltid en massa energi och det gillade jag – för det mesta.

”Läget?” frågade jag. Vi var i säkerhet inomhus, där vårt samtal drunknade i pladdret omkring oss.

”Radar ska gå på balen”, sa han dystert. Radar var vår andre bäste kompis. Vi kallade honom Radar för att han såg ut som en liten glasögonprydd kille vid namn Radar i en gammal teveserie som hette M*A*S*H, med följande undantag: 1. Teve-Radar var inte svart och 2. Strax efter det att vår Radar fick sitt smeknamn växte han ungefär en och en halv decimeter och började använda kontaktlinser, varför han 3. Egentligen inte alls såg ut som killen i M*A*S*H, men 4. När det bara var tre och en halv vecka kvar i high school, så kunde vi ju knappast döpa om honom.

”Är det den där Angela?” frågade jag. Radar berättade aldrig något för oss om sitt kärleksliv, men det avskräckte inte oss från täta spekulationer.

Ben nickade och sedan sa han: ”Du vet min stora plan att bjuda någon liten minisockerpudding på balen, någon som går i första årskursen och inte har hunnit höra Blodige Benhistorien än?” Jag nickade.

”Jo”, sa Ben, ”i morse kom en liten gullig nybörjarpudding fram till mig och frågade om jag var Blodige Ben och jag började förklara att det var en njurinfektion och hon fnissade och sprang iväg. Så det är bara att glömma.”

Andra året på high school var Ben inlagd på sjukhus för en njurinfektion, men Becca Arrington, Margos bästis, drog igång ett rykte om att det verkliga skälet till att han hade blod i urinen var kronisk masturbation. Trots den medicinska orimligheten i detta hade den här historien förföljt Ben ända sedan dess. ”Fan, vad trist”, sa jag.

Ben började göra upp planer för att hitta någon att gå på balen med, men jag lyssnade bara med ett halvt öra, för mitt i den tätnande människomassan som trängdes i korridoren fick jag syn på Margo Roth Spiegelman. Hon stod vid sitt skåp, bredvid sin pojkvän Jase. Hon hade en vit kjol som gick till knäna och en blåmönstrad top. Jag såg hennes nyckelben. Hon skrattade hysteriskt åt något – axlarna framskjutna, de stora ögonen hopknipna så att det rynkade sig i ögonvrårna, munnen vidöppen. Men det verkade inte vara åt något Jase hade sagt, för hon tittade bort från honom, över korridoren, mot skåpraden. Jag följde hennes blick och såg Becca Arrington stå och hänga på någon basebollspelare, som om hon var en julgransprydnad och han var granen. Jag log mot Margo, fast jag visste att hon inte kunde se mig.

”Där borde du lägga in en stöt. Skit i Jase. Där har du en smarrigt kanderad liten godissockerpudding.” Medan vi gick sneglade jag hela tiden på henne, förbi de andra, i snabba klipp, som en fotoserie med titeln Perfektionen står stilla medan de dödliga passerar. När jag kom närmare tyckte jag att det såg ut som om hon kanske inte skrattade alls egentligen. Hon kanske hade blivit överraskad eller fått en present eller något. Hon verkade inte kunna sluta gapa.

”Ja”, sa jag till Ben, fast jag lyssnade fortfarande inte, utan försökte titta på henne så mycket som möjligt utan att det blev övertydligt. Inte för att hon var så där jättesöt. Hon var bara helt fantastisk, i bokstavlig mening. Men snart hade vi kommit för långt förbi henne, det var för många som gick mellan henne och mig, jag kom inte så nära att jag hörde vad hon sa eller fick veta vad det var för en överraskning som var så kul. Ben skakade på huvudet, för han hade sett mig glo på henne tusen gånger och var van vid det.

”Ärligt talat, hon är snygg, men inte så snygg. Vet du vem som är snygg på riktigt?”

”Vem då?” frågade jag.

”Lacey”, sa han. Det var Margos andra bästis. ”Och din mamma. Jag såg din mamma kyssa dig på kinden i morse och förlåt alltså, men jag kan lova att det enda jag tänkte var: Wow, jag önskar att jag var Q. Och att jag hade penisar på kinderna.” Jag körde in armbågen i sidan på honom, fast jag tänkte fortfarande på Margo, granntjejen, den mytomspunna. Margo Roth Spiegelman, vars sexstaviga namn ofta uttalades i sin helhet med ett slags tyst vördnad. Margo Roth Spiegelman, vars historier om episka äventyr blåste genom skolan som en sommarstorm: som den om en gammal gubbe som bodde i ett fallfärdigt hus i Hot Coffee, Mississippi och som lärde Margo spela gitarr. Margo Roth Spiegelman, som reste runt med en cirkus i tre dagar – de tyckte att hon var en trapetsbegåvning. Margo Roth Spiegelman, som drack en kopp örtte med The Mallionaires backstage efter en konsert i Saint Louis, medan de drack whiskey. Margo Roth Spiegelman, som kom in på den konserten genom att säga till dörrvakten att hon var basistens flickvän, känner ni inte igen mig och allvarligt, killar, jag heter Margo Roth Spiegelman och om ni går in dit och ber basisten ta en titt på mig så kommer han att säga antingen att jag är hans flickvän eller att han önskar att jag var det. Varpå dörrvakten gjorde det och basisten sa: ”Ja, det är min flickvän, släpp in henne.” Lite senare ville basisten bli ihop med henne och då sa hon nej till basisten i The Mallionaires.

När historierna berättades vidare slutade de oundvikligen med: Jag menar, visst är det otroligt? Det var precis vad det var, men det visade sig alltid vara sant.

Nu var vi framme vid skåpen. Radar stod lutad mot Bens skåp och skrev in något i mobilen.

”Så du ska gå på balen?” sa jag till honom. Han tittade upp och sedan ner igen.

”Jag håller på och tar bort vandalismer i Omnictionaryartikeln om en före detta president i Frankrike. I går kväll var det någon som raderade hela inlägget och bytte ut det mot meningen ’Jacques Chirac är ett bög’, vilket råkar vara inkorrekt både i faktisk och grammatisk mening.” Radar är toppredaktör till ett användarskapat uppslagsverk på nätet som heter Omnictionary. Han ägnar hela sitt liv åt vård och underhåll av Omnictionary. Det var bara ett av flera skäl till att det var något av en överraskning att han hade en tjej att gå på balen med.

”Så du ska gå på balen?” upprepade jag.

”Förlåt”, sa han utan att titta upp. Det var ett välkänt faktum att jag var balmotståndare. Det var absolut ingenting med balen som lockade mig – inte dans, vare sig tryckare eller snabba låtar, inte klänningarna och definitivt inte den hyrda smokingen. Att hyra en smoking framstod i mina ögon som ett utmärkt sätt att dra på sig någon läskig sjukdom från den tidigare hyresgästen och jag hade inte för avsikt att bli världens första oskuld med flatlöss.

”Vet du en sak”, sa Ben till Radar, ”Blodige Ben-historien har spritt sig ner till de små puddingarna i första årskursen.” Radar stoppade till slut undan mobilen och nickade medlidsamt. ”Men hur som helst”, fortsatte Ben, ”så är mina två återstående strategier att antingen köpa mig ett balsällskap på nätet eller flyga till Missouri och kidnappa en liten gullig majssockerpudding.” Jag hade försökt förklara för Ben att ”sockerpudding” lät mer sexistiskt och töntigt än retro-coolt, men han vägrade att överge sitt favorituttryck. Han sa sockerpudding om sin egen mor. Han var oförbätterlig.

”Jag ska fråga Angela om hon känner någon”, sa Radar. ”Fast det kommer att bli svårare att fixa en baldejt åt dig än att förvandla bly till guld.”

”Att fixa en baldejt åt dig kräver en sådan tankeskärpa att man kan skära diamanter med den”, tillade jag.

Radar bankade två gånger på skåpet med knytnäven för att uttrycka sin uppskattning och sedan kläckte han en till: ”Ben, att fixa en baldejt åt dig är så svårt att den amerikanska regeringen inte anser att problemet kan lösas med diplomati, utan kommer att kräva våldsinsatser.”

Jag försökte komma på en till när vi alla tre på en gång såg den människoformade steroidbehållaren som hette Chuck Parson komma gående emot oss med ett visst schwung i stegen. Chuck Parson deltog inte i organiserad idrott, eftersom det skulle föra honom på avvägar från det större målet i hans liv: att en vacker dag bli dömd för mord. ”Läget, fikusar”, ropade han.

”Chuck”, svarade jag, så vänligt jag bara kunde. Chuck hade inte gett oss några allvarliga bekymmer på ett par år – någon av de coola hade utfärdat ett påbud om att vi skulle lämnas ifred. Så det var konstigt att han pratade med oss över huvud taget.

Kanske för att jag svarade, eller kanske inte, drämde han handflatorna i skåpen på var sida om mig och lutade sig sedan så tätt intill mig att jag hade alla chanser att lukta mig till vilket tandkrämsmärke han använde. ”Vad vet du om Margo och Jase?”

”Öh”, sa jag. Jag tänkte på allt jag visste om dem: Jase var Margo Roth Spiegelmans förste och ende riktige pojkvän. De blev ihop i slutet av förra året. De skulle båda börja på University of Florida nästa år. Jase hade fått ett basebollstipendium. Han var aldrig hemma hos henne utom för att hämta henne. Hon betedde sig aldrig som om hon gillade honom särskilt mycket, men å andra sidan betedde hon sig aldrig som om hon gillade någon särskilt mycket. ”Inget”, sa jag till slut.

”Tro inte att du kan lura mig”, morrade han.

”Jag känner henne knappt ens”, sa jag, för det var sant numera.

Han övervägde mitt svar en kort stund och jag gjorde mitt bästa för att stirra rakt in i hans tätt sittande ögon. Han nickade knappt märkbart, backade från skåpen och gick därifrån till sin första lektion: Vård och uppbyggnad av bröstmuskler. Det ringde in för andra gången. En minut till lektionen. Vi hade matte alla tre; Radar och jag i en grupp, Ben i en annan. Klassrummen låg bredvid varandra och vi gick ditåt tillsammans, alla tre i bredd, säkra på att vågen av elever skulle dela på sig tillräckligt mycket för att släppa fram oss, vilket den också gjorde.

”Att fixa en baldejt åt dig”, sa jag, ”är så svårt att tusen apor som skriver på tusen skrivmaskiner i tusen år aldrig en enda gång skulle skriva: ”Jag ska gå på balen med Ben.”

Ben kunde inte motstå frestelsen att sätta in dödsstöten mot sig själv: ”Mina chanser att få en baldejt är så minimala att Q:s mormor tackade nej. Hon sa att hon väntade på att Radar skulle bjuda henne.”

Radar nickade sakta. ”Det är sant, Q. Din mormor älskar svarta män.”

Det var så löjligt lätt att glömma allt om Chuck, att prata om balen fast jag inte brydde mig ett dyft om balen. Sådant var livet denna morgon: Ingenting spelade egentligen så där himla stor roll, inte det bra och inte det dåliga. Vi roade oss med att driva med varandra, med viss framgång.

Jag tillbringade de följande tre timmarna i olika klassrum. I varje klassrum försökte jag undvika att titta på klockan över svarta tavlan på väggen längst fram, men sedan tittade jag på klockan ändå och blev förbluffad över att det bara hade gått ett par minuter sedan jag tittade senast. Jag hade nästan fyra års erfarenhet av att titta på de här klockorna, men jag upphörde aldrig att förvånas över hur sakta de gick. Om jag någon gång får höra att jag har en dag kvar att leva, så kommer jag att bege mig raka vägen till de helgade salarna i Winter Park High School, där en dag sägs kunna vara i tusen år.

Men även om det kändes som om fysiken den tredje timmen aldrig skulle sluta, så gjorde den det och sedan var jag i matsalen med Ben. Radar hade lunch femte timmen med de flesta av våra andra kompisar, så Ben och jag satt för det mesta ensamma tillsammans, med ett par stolar mellan oss och ett gäng dramaelever som vi kände. I dag åt vi minipepperonipizza båda två.

”God pizza”, sa jag. Han nickade förstrött. ”Vad är det?” frågade jag.

”Inge”, sa han med munnen full av pizza. Han svalde. ”Jag vet att du tycker att det är dumt, men jag vill gå på balen.”

”1. Jag tycker inte att det är dumt. 2. Om du vill gå, så gå. 3. Om jag minns rätt, så har du inte ens frågat någon.”

”Jag frågade Cassie Hiney på matten. Jag skrev en lapp till henne.” Jag höjde frågande på ögonbrynen. Ben stack handen i shortsfickan och sköt fram en flera gånger hopvikt papperslapp till mig. Jag slätade ut den:

Ben,

Jag skulle gärna ha gått på balen med dig, men jag har redan lovat att gå med Frank. Ledsen! – C

Jag vek ihop den igen och sköt tillbaka den över bordet. Jag kom ihåg när vi hade spelat pappersfotboll på de här borden. ”Fan vad trist”, sa jag.

”Ja, men skit samma.” Det kändes som om allt slammer och prat höll på att tränga sig för tätt inpå och vi satt tysta en stund. Sedan tittade Ben väldigt allvarligt på mig och sa: ”Jag kommer att få ligga hur mycket som helst på college. Jag kommer att komma med i Guinness rekordbok i kategorin ’Flest nöjda sockerpuddingar någonsin.’”

Jag skrattade. Jag tänkte just på att Radars föräldrar faktiskt var med i Guinness rekordbok, när jag mitt framför oss fick se en söt afroamerikansk tjej med små taggiga dreads. Det dröjde ett ögonblick innan jag fattade att det var Angela, hon som antagligen var Radars flickvän.

”Hej”, sa hon till mig.

”Hej”, sa jag. Jag hade haft en del lektioner med Angela och kände henne lite, men inte så att vi sa hej i korridoren eller så. Jag bad henne slå sig ner. Hon drog fram en stol till bordets kortsida.

”Jag gissar att ni känner Marcus bättre än någon annan”, sa hon. Det var Radars riktiga namn. Hon lutade sig fram mot oss med armbågarna på bordet.

”Det är ett skitjobb, men någon måste göra det”, svarade Ben och log.

”Tror ni att han skäms för mig på något sätt?”

Ben skrattade. ”Vad? Nej”, sa han.

”Snarare”, tillade jag, ”så borde du skämmas för honom.”

Hon himlade med ögonen och log. En tjej som var van vid komplimanger. ”Men han har typ aldrig frågat om jag vill hänga med och träffa er.”

”Åhhhh”, sa jag när jag äntligen fattade. ”Det är för att han skäms för oss.”

Hon skrattade. ”Ni verkar rätt normala.”

”Du har aldrig sett Ben snorta Sprite och sedan spotta ut det genom munnen”, sa jag.

”Jag ser ut som en sinnesrubbad kolsyrefontän”, sa han utan att röra en min.

”Men allvarligt, ni tycker inte att jag ska oroa mig då? Jag menar, vi har varit ihop i fem veckor och han har aldrig bjudit hem mig till sig.” Ben och jag utbytte en menande blick och jag kämpade mot skrattet tills jag blev alldeles skrynklig i ansiktet. ”Vad är det?” frågade hon.

”Inget”, sa jag. ”Ärligt talat, Angela. Om han tvingade dig att vara med oss och bjöd hem dig hela tiden …”

”Då skulle det definitivt betyda att han inte gillade dig”, avslutade Ben.

”Är det något fel på hans föräldrar?”

Jag ansträngde mig för att hitta ett ärligt svar på frågan. ”Öh, nej. De är helt okej. De är bara lite överbeskyddande, kan man säga.”

”Just precis, överbeskyddande”, instämde Ben, lite för snabbt.

Hon log och reste sig sedan upp och sa att det var någon hon måste gå och säga hej till innan lunchen var slut. Ben väntade tills hon var borta innan han sa något. ”Cool brud”, sa Ben.

”Jag vet”, svarade jag. ”Jag undrar om vi kan byta ut Radar mot henne.”

”Fast hon är antagligen inte lika bra på datorer. Vi behöver någon som är bra på datorer. Och så kan jag slå vad om att hon är skitdålig på Resurrection.” Det var vårt favorittevespel. ”Förresten”, tillade Ben, ”schyst räddning att säga att Radars föräldrar är överbeskyddande.”

”Ja, det är ju inte min sak att avslöja det för henne”, sa jag.

”Jag undrar hur länge det ska dröja tills hon får se Team Radars Residens och Museum.” Ben log.

Lunchrasten var nästan över, så Ben och jag reste oss och satte brickorna på transportbandet. Samma transportband som Chuck Parson hade kastat upp mig på första året på high school, så att jag transporterades djupt ner i den skrämmande underjorden där Winter Parks armé av diskare huserade. Vi gick bort till Radars skåp och stod där när han kom rusande strax efter första ringningen.

”På samhällskunskapen bestämde jag mig för att jag skulle suga åsnekuk på riktigt om jag bara fick hoppa över den lektionen resten av terminen”, sa han.

”Man kan lära sig mycket om samhället av åsnekukar”, sa jag. ”Och förresten, på tal om att du önskar att du hade lunch fjärde timmen, så dinerade vi just med Angela.”

Ben flinade mot Radar och sa: ”Ja, och hon ville veta varför hon aldrig har varit hemma hos dig.”

Radar gav upp en djup suck medan han vred på kombinationslåset till skåpet. Han andades ut så länge att jag trodde att han kanske skulle svimma. ”Fan”, sa han slutligen.

”Är det något du skäms för?” sa jag och log.

”Håll käften”, svarade han och satte armbågen i magen på mig.

”Du har det ju så trevligt hemma”, sa jag.

”Allvarligt”, tillade Ben. ”Hon verkar jätteschyst. Jag förstår inte varför hon inte kan få träffa dina föräldrar och se Casa Radar.”

Radar slängde in böckerna i skåpet och smällde igen det. Surret av samtal omkring oss dämpades en liten aning när han vände blicken mot himlen och skrek: ”DET ÄR INTE MITT FEL ATT MINA FÖRÄLDRAR HAR VÄRLDENS STÖRSTA SAMLING AV SVARTA JULTOMTAR.”

Jag hade hört Radar säga ”världens största samling av svarta jultomtar” kanske tusen gånger i mitt liv och det blev inte mindre roligt för det. Men han skojade inte. Jag kom ihåg första gången jag hälsade på. Jag var kanske tretton. Det var på våren, flera månader efter jul, men trots det kantades fönsterbrädorna av svarta jultomtar. Svarta jultomtar utklippta i papper hängde på ledstången i trappan. Svarta jultomteljus prydde matbordet i matsalen. En oljemålning av en svart jultomte hängde över den öppna spisen och på spiselhyllan stod en hel rad svarta prydnadsjultomtar. De hade en godisautomat i form av en svart jultomte, inköpt i Namibia. De svarta jultomtelamporna som stod i deras pytteträdgård från thanksgiving till nyår tillbringade resten av året med att stolt hålla vakt i ett hörn av gästtoaletten med den svarta hemgjorda jultomtetapeten, skapad med målarfärg och en jultomteformad tvättsvamp. Varje rum i deras hem, utom Radars, var proppfullt med svarta jultomtar – av gips och plast och marmor och keramik och trä och resin och tyg. Allt som allt ägde Radars föräldrar mer än ettusen tvåhundra svarta jultomtar av olika slag. Som det stod på en skylt över ytterdörren var Radars hus en officiellt registrerad sevärdhet, utnämnd av Julsällskapet.

”Du måste berätta det för henne”, sa jag. ”Det är bara att säga: ’Angela, jag gillar dig verkligen, men det är en sak du bör veta: När vi kommer hem till mig och har det mysigt, så kommer vi att iakttas av tvåtusen fyrahundra ögon på ettusen tvåhundra svarta jultomtar.’”

Radar drog handen över snaggen och skakade på huvudet. ”Nja, jag ska nog inte uttrycka mig riktigt på det sättet, men jag ska ta tag i det.”

Jag gick iväg till samhällskunskapen, Ben till ett tillval om tevespelsdesign. Jag satt och tittade på klockan under ytterligare två lektioner och sedan kände jag äntligen lättnaden stråla ut från bröstet – slutet på varje dag var som en försmak av vår examen om mindre än en månad.

Jag åkte hem. Jag åt två jordnötssmör- och syltmackor som tidig middag. Jag tittade på poker på teve. Mina föräldrar kom hem klockan sex, kramade varandra och kramade mig. Vi åt makaronipudding till middag. De frågade mig om skolan. De frågade mig om balen. De förundrade sig över hur fantastiskt bra de hade lyckats uppfostra mig. De berättade för mig om sina jobb med att ta hand om dem som inte hade blivit lika exemplariskt uppfostrade. De gick och tittade på teve. Jag gick in i mitt rum för att kolla mejlen. Jag skrev lite om Den store Gatsby till engelskan. Jag läste lite i The Federalist Papers som en första förberedelse för slutprovet i samhällskunskap. Jag chattade lite med Ben och sedan dök Radar upp online. Under samtalet använde han frasen ”världens största samling svarta jultomtar” fyra gånger och jag skrattade varje gång. Jag sa att jag var glad för hans skull, för att han hade en flickvän. Han sa att det skulle bli en toppensommar. Jag höll med. Det var den femte maj, men det hade det inte behövt vara. Mina dagar var behagligt identiska. Jag hade alltid gillat det, jag gillade rutiner. Jag gillade att vara uttråkad. Jag ville inte gilla det, men det gjorde jag. Så den femte maj hade kunnat vara vilken dag som helst – tills strax före midnatt, när Margo Roth Spiegelman sköt upp mitt sovrumsfönster för första gången sedan hon sa åt mig att stänga det, för nio år sedan.

2

Jag snodde runt när jag hörde fönstret öppnas och Margos blå ögon stirrade rakt på mig. Först såg jag bara ögonen, men när jag vande mig vid mörkret upptäckte jag att hon var svartmålad i ansiktet och hade en svart huvtröja på sig. ”Har du cybersex?” frågade hon.

”Jag chattar med Ben Starling.”

”Det var inget svar på frågan, ditt pervo.”

Jag skrattade besvärat och gick sedan fram och satte mig på knä vid fönstret, med ansiktet ett par centimeter från hennes. Jag kunde inte fatta vad hon gjorde här, utanför mitt fönster, så här. ”Vad förskaffar mig den äran?” frågade jag. Margo och jag var nog fortfarande kompisar på något sätt, men inte på träffas-mitt-i-natten-med-svartmålat- ansikte-sättet. Hon hade kompisar till sådant, det var jag säker på, men jag var inte en av dem.

”Jag behöver din bil”, förklarade hon.

”Jag har ingen bil”, sa jag. Det var något av en öm punkt för mig.

”Ja ja, jag behöver din mammas bil.”

”Du har en egen bil”, påpekade jag.

Margo blåste upp kinderna och suckade. ”Visst, men grejen är att mina föräldrar har tagit mina bilnycklar och låst in dem i ett kassaskåp som de har ställt under sin säng och Myrna Mountweazel” – det var hennes hund – ”sover i deras rum. Och Myrna Mountweazel får en jävla hjärnblödning så fort hon ser mig. Visst, jag skulle absolut kunna smita in där och stjäla kassaskåpet och bryta upp det och ta mina nycklar och köra iväg, men grejen är att det inte ens är värt försöket, eftersom Myrna Mountweazel skulle skälla som en galning om jag så mycket som gläntade på dörren. Så jag behöver en bil, som sagt var. Dessutom behöver jag din hjälp att köra den, för jag har elva saker jag måste göra i kväll och minst fem av dem involverar en flyktbil med chaufför.”

När jag inte fokuserade blicken blev hon bara ögon, svävande i rymden. Men så tittade jag på henne igen och såg konturerna av hennes ansikte, där färgen fortfarande glänste våt på huden. Hennes kindben gick som en triangel ner till hakan, hennes kolsvarta läppar drogs upp i ett halvt leende. ”Något olagligt?” frågade jag.

”Hmm”, sa Margo. ”Är inbrott olagligt?”

”Nej”, svarade jag bestämt.

”Nej, det är inte olagligt eller nej, du tänker inte hjälpa till?”

”Nej, jag tänker inte hjälpa till. Kan du inte få någon av dina lakejer att köra omkring med dig?” Lacey och/eller Becca löd alltid hennes minsta vink.

”De är en del av problemet, ärligt talat”, sa Margo.

”Vad är det för problem?” frågade jag.

”Det är elva problem”, sa hon lite otåligt.

”Inget kriminellt”, sa jag.

”Jag svär vid Gud att du inte kommer att bli ombedd att göra något kriminellt.”

Just då tändes ytterbelysningen överallt utanför Margos hus. Med en enda snabb rörelse gjorde hon en saltomortal in genom mitt fönster, in i mitt rum och rullade sedan in under sängen. Ett par sekunder senare stod hennes pappa på vår uteplats. ”Margo!” skrek han. ”Jag såg dig!”

Under sängen hörde jag ett dämpat: ”Fan också.” Margo slank ut från sitt gömställe, reste sig, gick fram till fönstret och sa: ”Kom igen, pappa. Jag ville bara snacka lite med Quentin. Du pratar ju jämt om vilket fantastiskt fint inflytande han skulle ha på mig.”

”Bara snacka lite med Quentin?”

”Ja.”

”Varför är du svartmålad i ansiktet i så fall?”

Margo tvekade bara ett kort ögonblick. ”Pappa, om jag ska svara på den frågan måste jag berätta en bakgrundshistoria som tar flera timmar och jag vet att du antagligen är väldigt trött, så gå tillbaka in i …”

”In i huset”, dundrade han. ”Nu på momangen!”

Margo drog mig i skjortan, viskade ”Jag kommer tillbaka om en minut” i örat på mig och klättrade sedan ut genom fönstret.

Så fort hon hade gått tog jag mina bilnycklar från skrivbordet. Nycklarna är mina; bilen är det inte, tragiskt nog. På min sextonårsdag fick jag ett väldigt litet paket av mina föräldrar och jag visste så fort de gav det till mig att det var en bilnyckel i och jag var nära att kissa på mig, för de hade sagt gång på gång att de inte hade råd att ge mig en bil. Men när de räckte mig den lilla inslagna asken var jag säker på att de hade lurat mig och att jag skulle få en bil, trots allt. Jag slet upp omslagspapperet och öppnade den lilla asken. Och där låg det faktiskt en nyckel.

Vid närmare undersökning en Chryslernyckel. En nyckel till en Chrysler minibuss. Min mammas Chrysler minibuss.

”Får jag din bilnyckel i present?” frågade jag mamma.

”Tom”, sa hon till pappa, ”jag sa ju att han skulle börja hoppas.”

”Ja, men skyll inte på mig”, sa pappa. ”Du bara sublimerar din frustration över min inkomst.”

”Är inte den snabbanalysen en liten aning passiv-aggressiv?” frågade mamma.

”Är inte retoriska anklagelser om passiv aggression i sig passiv-aggressiva?” svarade pappa och så där höll de på ett tag.

Kontentan var att jag fick tillgång till detta ädla fordon, denna Chrysler minibuss av nyare modell, när inte mamma hade den. Och eftersom hon körde till jobbet varje morgon fick jag bara ha biljäveln på helgerna. Eller på helgerna och mitt i natten.

Det dröjde längre än den utlovade minuten innan Margo var tillbaka vid mitt fönster, men inte mycket längre. Fast under tiden hon var borta började jag vela igen. ”Det är skoldag i morgon”, sa jag.

”Ja, jag vet”, svarade Margo. ”Det är skoldag i morgon och dagen efter och vem som helst kan bli knäpp av att tänka för mycket på det. Men visst, det är en vardagskväll. Det är därför vi måste sticka nu, så att vi är tillbaka i morgon bitti.”

”Jag vet inte.”

”Q”, sa hon. ”Q. Älskling. Hur länge har vi varit de allra bästa vänner?”

”Vi är inte vänner. Vi är grannar.”

”Åh, herregud, Q. Är jag inte schyst mot dig, kanske? Befaller jag inte mina olika väpnare att vara snälla mot dig i skolan?”

”Mhm”, svarade jag tvivlande, fast jag i själva verket alltid hade misstänkt att det var Margo som hade fått Chuck Parson och hans anhang att sluta jävlas med oss.

Hon blinkade. Hon hade till och med målat ögonlocken. ”Q”, sa hon, ”vi måste sticka.”

Så jag följde med. Jag slank ut genom fönstret och vi sprang nedhukade längs husväggen tills vi kom fram till minibussen och öppnade dörrarna. Margo viskade att vi inte skulle stänga dem – det lät för högt – så med dörrarna öppna lade jag växeln i neutralläge, sköt ifrån med foten mot cementen och lät sedan minibussen rulla nerför uppfarten. Vi rullade sakta förbi ett par hus innan jag startade bilen och tände halvljuset. Vi slog igen dörrarna och jag körde längs Jefferson Parks oändliga slingrande gator, där alla husen ännu såg nya och plastiga ut, som en leksaksby med tiotusentals riktiga människor i.

Margo började prata. ”Grejen är att de egentligen inte bryr sig; de tycker bara att jag skämmer ut dem med mina påhitt. Vet du vad han sa alldeles nyss? Han sa: ’Jag struntar i om du förstör ditt liv, men skäm inte ut oss inför Jacobsens – de är våra vänner.’ Löjligt. Och du kan inte fatta hur svårt de har gjort det för mig att ta mig ut ur det där jävla huset. Du vet i filmer om fängelserymningar, att de lägger kläder under filtarna så att det ska se ut som om det ligger en människa där?” Jag nickade. ”Jo alltså, mamma ställde in ett jävla babylarm i mitt rum så att hon kunde höra att jag låg och andades hela natten. Så jag fick helt enkelt ge Ruthie fem dollar för att hon skulle sova i mitt rum och sedan lade jag kläder under filtarna i hennes säng.” Ruthie är Margos lillasyster. ”Det är rena Mission: Impossible nu för tiden. Förut kunde jag smita ut som vilken vanlig jävla amerikan som helst – bara klättra ut genom fönstret och hoppa ner från taket. Men nu, herregud alltså, nu är det som att bo i en fascistdiktatur.”

”Tänker du berätta vart vi ska?”

”Ja, först ska vi till Publix så att du kan hjälpa mig att handla. Jag förklarar varför senare. Och sedan till Wal-Mart.”

”Va? Ska vi bara åka runt mellan alla affärer i hela Central Florida?”

”I natt, älskling, så ska vi ställa en massa saker till rätta. Och ställa till ett helvete på annat håll. De som är sist ska bli först, de som är först ska bli sist; nu jävlar ska de ödmjuka få besitta jorden. Men innan vi kan omskapa världen på det här radikala viset måste vi åka och handla.” Just då svängde jag in på Publix parkering, som var nästan tom, och stannade bilen.

”Du”, sa hon, ”hur mycket pengar har du på dig just nu?”

”Noll dollar och noll cent”, svarade jag. Jag stängde av motorn och vände mig mot henne. Hon grävde med ena handen i fickan på sina tajta, mörka jeans och tog upp flera hundradollarssedlar. ”Lyckligtvis har den gode Guden gett mig en skänk från ovan”, sa hon.

”Vad fan?” frågade jag.

”Bat mitzva-pengar, din bitch. Jag kommer inte åt kontot, men jag kan mina föräldrars lösenord eftersom de använder ’myrnamountw3az31’ till allt. Så jag har tagit ut lite pengar.” Jag försökte att blinka bort min beundran, men hon såg hur jag glodde på henne och flinade mot mig. ”Det här”, sa hon, ”kommer att bli ditt livs bästa natt.”

3

Grejen med Margo Roth Spiegelman var att jag helt enkelt inte kunde göra annat än att låta henne prata, och när hon slutade prata måste jag uppmuntra henne att fortsätta. Detta på grund av att 1. Jag var obotligt kär i henne och 2. Hon var fullständigt enastående på alla sätt och vis och 3. Hon frågade egentligen aldrig mig om någonting, så enda sättet att undvika tystnad var att få henne att prata vidare.

Där, på parkeringen utanför Publix, sa hon: ”Så där ja. Jag har skrivit en lista åt dig. Om du har några frågor så ring mig på mobilen. Just det, nu kom jag på att jag tog mig friheten att slänga in lite förnödenheter där bak i minibussen förut.”

”Vad, typ innan jag sa ja till allt det här?”

”Hm, ja. Om man ska vara noga så. Men som sagt, ring om du har några frågor. Och om du undrar över vaselinet, så ska du ta burken som är större än din knytnäve. Det finns typ en babyvaselin och så finns det en mammavaselin och så finns det en stor fet pappavaselinburk och det är den du ska ha. Om de inte har den så köper du typ tre mammaburkar.” Hon gav mig listan och en hundradollarssedel och sa: ”Det borde räcka.”

Margos lista:

3 hela Havskatter, separat Inslagna

Veet (det är till att Raka benen Fast man Behöver ingen rakhyvel Det finns bland Tjejsminkprylarna)

Vaselin
ett Sexpack läsk, Mountain Dew

Tolv tulpaner
en Flaska Vatten

Pappersnäsdukar
en Burk blå Sprejfärg

”Intressant sätt att använda versaler”, sa jag.

”Ja. Jag tror starkt på slumpmässigt bruk av versaler. Versalreglerna är så orättvisa mot orden i mitten.”

Alltså, jag vet inte riktigt vad man ska säga till damen i kassan klockan halv ett på natten när man lägger upp sex kilo havskatt, Veet, den stora tjocka pappavaselinburken, ett sexpack Mountain Dew, en burk blå sprejfärg och tolv tulpaner på varubandet. Men så här sa jag: ”Det är inte så sjukt som det ser ut.”

Kvinnan harklade sig, utan att titta upp. ”Men sjukt är det”, muttrade hon.

”Jag vill verkligen inte åka fast för något”, sa jag till Margo när jag satt i minibussen igen medan hon blötte ner några pappersnäsdukar med mineralvattnet för att torka bort den svarta färgen från ansiktet. Tydligen hade hon bara behövt sminket för att ta sig ut ur huset. ”I mitt antagningsbrev från Duke står det faktiskt uttryckligen att de inte kommer att ta emot mig om jag blir gripen av polisen.”

”Hemskt vad du är ängslig av dig, Q.”

”Vi kan väl bara se till att inte åka fast”, sa jag. ”Jag menar, visst vill jag ha kul, men inte på bekostnad av, typ, min framtid.”

Hon tittade upp på mig, med ansiktet nästan synligt igen, och log det allra svagaste leende. ”Det förvånar mig att du kan tycka att den där skiten är det minsta intressant.”

”Vad?”

”College: att komma in eller inte komma in. Åka fast: om man gör det eller inte. Skolan: att få A eller D. Karriär: att ha eller inte ha. Hus: stort eller litet, äga eller hyra. Pengar: att ha eller inte ha. Det är så tråkigt alltihop.”

Jag började säga något, något om att hon uppenbarligen brydde sig lite grann, eftersom hon hade bra betyg och skulle läsa spetsprogrammet på University of Florida nästa år, men hon sa bara: ”Wal-Mart.”

Vi gick in på Wal-Mart tillsammans och letade upp en Mega Club, ett sådant där rattlås som man såg jämt på reklamen. Medan vi gick genom barnavdelningen frågade jag Margo: ”Vad ska vi med rattlåset till?”

Margo lyckades hålla igång sin egen maniska monolog utan att svara på frågan. ”Visste du att medellivslängden har varit under trettio en ganska stor del av hela mänsklighetens historia? Man kunde räkna med att få vara vuxen i ungefär tio år, är du med? Det fanns ingen pensionsplanering. Det fanns ingen planering. Ingen tid för planering. Ingen tid för en framtid. Men sedan började medellivslängden öka och folk började få mer och mer framtid, så då började de tänka mer på den. På framtiden. Och nu har livet blivit framtiden. Vartenda ögonblick i livet levs för framtiden – man går på high school för att kunna gå på college för att kunna få ett bra jobb för att kunna skaffa sig ett fint hus för att ha råd att skicka sina ungar till college för att de ska få ett bra jobb för att de ska skaffa sig ett fint hus för att de ska ha råd att skicka sina ungar till college.”

Det kändes som om Margo babblade bara för att undvika att svara på frågan. Så jag frågade igen. ”Vad ska vi med rattlåset till?”

Margo klappade mig mjukt på ryggen. ”Det ska du absolut få veta innan natten är över.” Sedan, på båtavdelningen, fick Margo syn på ett signalhorn. Hon tog ut det ur kartongen och höll upp det i luften och jag sa: ”Nej” och hon sa: ”Vad då nej?” Och jag sa: ”Tuta inte i signalhornet”, fast när jag kom till t i tuta klämde hon på det och det gav ifrån sig ett plågsamt högt tjut som kändes som den auditiva motsvarigheten till ett artärbråck i huvudet och sedan sa hon: ”Ursäkta, jag hörde inte. Vad var det du sa?” Och jag sa: ”Sluta tu…”, och då gjorde hon det igen.

En Wal-Mart-anställd som var bara lite äldre än vi kom fram och sa: ”Lägg av, ni får inte använda det där här inne”, och Margo sa med spelad förvåning: ”Förlåt, det visste jag inte”, och killen sa: ”Äh, det är lugnt. Det gör inte mig något egentligen.” Efter det verkade samtalet vara över, förutom att killen inte kunde sluta titta på Margo och uppriktigt sagt kan jag inte klandra honom, för hon är svår att sluta titta på. Till sist sa han: ”Vad ska ni hitta på i natt?”

Och Margo sa: ”Inget särskilt. Själv då?”

Och han sa: ”Jag slutar klockan ett och sedan ska jag till en bar nere på Orange, om du har lust att komma dit. Men då måste du skjutsa hem din brorsa först; de är väldigt noga med id-kort.”

Hennes vad då?! ”Jag är inte hennes brorsa”, sa jag och tittade på killens gympaskor.

Då drog Margo en lögn. ”Han är egentligen min kusin”, sa hon. Sedan slank hon fram och lade handen om midjan på mig så att jag kände hennes fingrar pressa mot höftbenet, och tillade: ”Och min älskare.”

Killen bara himlade med ögonen och gick därifrån, men Margos hand dröjde sig kvar en kort stund och jag tog tillfället i akt att lägga armen om henne. ”Du är verkligen min favoritkusin”, sa jag. Hon log och stötte till mig lätt med höften, medan hon snurrade sig ur min omfamning.

”Som om jag inte visste det”, sa hon.

4

Vi körde längs en välsignat öde I-4 och Margo pekade ut vägen för mig. Klockan på instrumentbrädan visade på 01.07.

”Visst är det fint?” sa hon. Hon satt bortvänd från mig och stirrade ut genom fönstret, så att jag knappt kunde se hennes ansikte. ”Jag älskar att köra snabbt i gatlyktsken.”

”Ljus”, sa jag, ”den synliga påminnelsen om Osynligt Ljus.”

”Vad vackert”, sa hon.

”T. S. Eliot”, sa jag. ”Du har också läst den. I engelskan förra året.” Jag hade faktiskt aldrig läst hela dikten som den där raden kom ifrån, men ett par av de stycken jag hade läst fastnade i huvudet.

”Jaså, är det ett citat”, sa hon lite besviket. Jag såg hennes hand mellan sätena. Jag hade också kunnat lägga handen mellan sätena, så att våra händer var på samma ställe samtidigt. Men det gjorde jag inte. ”Säg det igen”, sa hon.

”Ljus, den synliga påminnelsen om Osynligt Ljus.”

”Ja. Fan, det var bra. Det måste vara en tillgång när du umgås med din flickvän.”

”Före detta flickvän”, rättade jag henne.

”Har Suzie dumpat dig?” frågade Margo.

”Hur vet du att hon dumpade mig?”

”Åh, förlåt.”

”Fast det gjorde hon”, erkände jag och Margo skrattade. Det var flera månader sedan det tog slut mellan oss, men jag klandrade inte Margo för att hon hade underlåtit att notera vad som pågick i de lägre kasternas kärleksliv. Det som händer i musiksalen stannar i musiksalen.

Margo satte fötterna på instrumentbrädan och vickade på tårna i takt med att hon pratade. Hon pratade alltid på det viset, i en tydligt urskiljbar rytm, som om hon läste upp en dikt. ”Men alltså, vad synd. Jag vet hur det känns. Min underbare pojkvän sedan alla dessa månader tillbaka knullar min bästa kompis.”

Jag kastade en blick på henne, men hon hade håret för ansiktet, så jag såg inte om hon skojade. ”Är det sant?” Hon sa ingenting. ”Men du skrattade ju med honom i morse. Jag såg dig.”

”Jag fattar inte vad du snackar om. Jag fick höra det precis innan första lektionen började och sedan såg jag dem stå och prata med varandra och då började jag skrika som en gast och Becca sprang och gömde sig i famnen på Clint Bauer och Jase bara stod där som ett fån med tobaksdreglet rinnande ur sin stinkande mun.”

Jag hade uppenbarligen misstolkat scenen i korridoren. ”Vad konstigt, för Chuck Parson frågade mig i morse vad jag visste om dig och Jase.”

”Ja, okej, Chuck gör väl som han blir tillsagd. Han försökte säkert hjälpa Jase att ta reda på vilka som visste det.”

”Men herregud, hur kan han vara ihop med Becca?”

”Ja du, hon är ju inte känd för sin personlighet eller sitt generösa sinnelag, så det måste väl vara för att hon är snygg.”

”Inte lika söt som du”, sa jag, innan jag hann komma på bättre tankar.

”Jag har alltid tyckt att det är så löjligt att folk skulle vilja vara med någon bara för att den personen är söt. Det är som att välja frukostflingor efter färg i stället för smak. Det är nästa avfart, förresten. Jag är inte söt, inte på nära håll i alla fall. I allmänhet tycker folk att jag är mindre söt ju närmare de kommer.”

”Det är …”, började jag.

”Skit samma”, svarade hon.

Jag tyckte att det var rätt orättvist att ett svin som Jason Worthington skulle få ligga med både Margo och Becca, när hyggliga, trevliga personer som jag inte fick ligga med någon av dem – eller någon annan, för den delen. Med detta sagt vill jag gärna tro att jag inte är den typen som skulle bli ihop med Becca Arrington. Det kan väl hända att hon är snygg, men hon är också 1. Skrämmande andefattig och 2. En total, oförfalskad jäkla bitch. De av oss som håller till i musiksalen har länge misstänkt att Becca bibehåller sin snygga figur genom att livnära sig endast på kattungesjälar och fattiga barns drömmar. ”Becca är rätt jävlig”, sa jag i ett försök att dra igång samtalet igen.

”Ja”, svarade hon medan hon tittade ut genom passagerarfönstret. Ljuset från gatlyktorna framför oss blänkte i hennes hår. En kort stund trodde jag att hon grät, men hon hämtade sig snabbt, drog huvan över håret och tog rattlåset ur Wal-Mart-kassen. ”Men det här ska i alla fall bli kul”, sa hon, medan hon slet upp förpackningen till rattlåset.

”Får jag fråga vart vi ska nu?”

”Till Becca”, svarade hon.

”Mhm”, sa jag och stannade vid ett rödljus. Jag satte växeln i parkeringsläge och började förklara för Margo att jag tänkte köra hem henne.

”Inget kriminellt. Jag lovar. Vi måste hitta Jases bil. Beccas gata är nästa upp till höger, men han skulle aldrig parkera på hennes gata, för hennes föräldrar är hemma. Pröva den efter. Det är det första.”

”Okej”, sa jag, ”men sedan åker vi hem.”

”Nej, sedan fortsätter vi med del två till elva.”

”Margo, det här känns inte riktigt bra.”

”Kör bara”, sa hon, så då gjorde jag det. Vi hittade Jases Lexus två kvarter från Beccas hus, parkerad på en återvändsgata. Innan jag ens hunnit stanna ordentligt hoppade Margo ut ur minibussen med rattlåset i handen. Hon drog upp dörren på förarsidan i Lexusen, satte sig bakom ratten och började sätta fast rattlåset. Sedan stängde hon tyst bildörren.

”Den dumma idioten låser aldrig bilen”, mumlade hon medan hon klev in i minibussen igen. Hon lade nyckeln till rattlåset i fickan. Hon sträckte fram handen och rufsade mig i håret. ”Del ett – utförd. Nu hem till Becca.”

Medan jag körde berättade Margo för mig om del två och tre.

”Riktigt smart”, sa jag, fast jag innerst inne höll på att spricka av en kvillrande nervositet.

Jag svängde in på Beccas gata och parkerade två hus från hennes vräkiga kåk. Margo kröp längst bak i minibussen och kom fram igen med en kikare och en digitalkamera. Först tittade hon i kikaren och sedan räckte hon den till mig. Jag såg att det lyste i husets källare, men jag såg inga rörelser. Jag var mest förvånad att det över huvud taget fanns en källare – man kan inte gräva särskilt djupt utan att träffa på vatten, och det gäller större delen av Orlando.

Jag stack handen i fickan, tog upp mobilen och slog numret Margo rabblade upp för mig. Telefonen ringde en gång, två gånger och sedan svarade en grötig mansröst: ”Hallå?”

”Mr Arrington?” frågade jag. Margo ville att jag skulle ringa, eftersom de aldrig skulle känna igen min röst.

”Vem är det? Herregud, vad är klockan?”

”Jag tycker att ni bör veta att er dotter för närvarande har sex med Jason Worthington i er källare.” Sedan lade jag på. Del två: accompli.

Margo och jag slängde upp dörrarna till minibussen och rusade i full fart ut på gatan. Vi dök ner på mage precis bakom häcken vid Beccas trädgård. Margo räckte mig kameran och jag såg hur ljuset slogs på i ett sovrum på övervåningen och sedan i en trappa och sedan i köket. Och slutligen i trappan ner till källaren.

”Här kommer han”, viskade Margo. Jag förstod inte vad hon menade förrän jag i ögonvrån fick se en barbröstad Jason Worthington åla sig ut genom källarfönstret. Han satte av i språng över gräsmattan, naken så när som på boxerkalsongerna. När han närmade sig hoppade jag fram och tog en bild av honom och fullbordade därmed del tre. Blixten överraskade oss båda, tror jag, och han blinkade mot mig i mörkret ett skräckfyllt ögonblick innan han sprang bort i natten.

Margo ryckte mig i jeansbenet; jag tittade ner på henne och hon flinade. Jag sträckte ner handen för att hjälpa henne upp och sedan rusade vi tillbaka till bilen. Jag satte just nyckeln i tändningslåset när hon sa: ”Får jag se bilden.”

Jag räckte henne kameran och tillsammans, så tätt ihop att våra huvuden nästan rörde vid varandra, såg vi hur bilden framträdde på skärmen. När jag fick se Jason Worthingtons häpna, bleka ansikte kunde jag inte låta bli att skratta.

”Åh, herregud”, sa Margo och pekade. I ögonblickets hetta hade Jason tydligen inte hunnit stoppa in Lill-Jason i boxerkalsongerna, så den hängde fritt och dinglade, digitalt förevigad för eftervärlden.

”Det där är en penis”, sa Margo, ”ungefär som Rhode Island är en delstat. Den kanske har en imponerande historia, men den är definitivt inte stor.”

Jag kastade en blick bakåt på huset och såg att källarlampan nu var släckt. Jag kom på mig själv med att tycka lite synd om Jason – det var inte hans fel att han hade en mikropenis och en oslagbart hämndlysten flickvän. Men å andra sidan hade Jason i sjätte klass lovat att inte boxa mig på armen om jag åt en levande daggmask, så då åt jag en levande daggmask och han slog mig i ansiktet. Därför tyckte jag inte synd om honom särskilt länge.

När jag tittade på Margo satt hon med kikaren riktad mot huset. ”Vi måste gå”, sa hon. ”Ner i källaren.”

”Vad? Varför det?”

”Del fyra. Ta hans kläder, om han skulle försöka smita in till henne igen. Del fem. Ge fisk till Becca.”

”Nej.”

”Jo. Nu”, sa hon. ”Hon är där uppe och blir utskälld av sina föräldrar. Men hur lång tid tar en sådan predikan, typ? Jag menar, vad säger man? ’Du får inte knulla med Margos pojkvän i ditt rum.’ Det är en enmeningspredikan, ärligt talat. Så vi får skynda oss.”

Hon klev ur bilen med sprejburken i ena handen och en av havskatterna i den andra. Jag viskade: ”Det här känns inte riktigt bra”, men jag följde efter henne, nedhukad precis som hon, tills vi stod framför det ännu öppna källarfönstret.

”Jag går först”, sa hon. Hon tog sig in med fötterna före och hamnade stående på Beccas datorbord, till hälften inomhus och till hälften utomhus, när jag frågade: ”Kan inte jag få hålla utkik bara?”

”In med din beniga häck omedelbart”, svarade hon, så jag klättrade in. Snabbt tog jag alla killaktiga kläder jag såg på Beccas lavendelblå heltäckningsmatta. Ett par jeans med läderbälte, ett par flip-flops, en basebollkeps med Winter Park High School Wildcats på och en ljusblå tenniströja. Jag vände mig åter mot Margo, som räckte mig den pappersinslagna havskatten och en av Beccas glittrigt lila kulspetspennor. Hon sa åt mig vad jag skulle skriva:

Ett meddelande från Margo Roth Spiegelman: Din vänskap med henne – den vilar med fiskarna

Margo gömde fisken mellan några hopvikta shorts i Beccas garderob. Jag hörde steg från övervåningen, så jag knackade Margo på axeln och tittade på henne med uppspärrade ögon. Hon bara log och tog lugnt fram sprejburken. Med en elegant rörelse – en rörelse som man förknippar med kalligrafi eller med Zorro – sprejade hon bokstaven M på väggen över skrivbordet.

Hon sträckte upp händerna mot mig och jag drog ut henne genom fönstret. Hon började precis resa sig upp när vi hörde en gäll röst ropa: ”DWIGHT!” Jag tog kläderna och satte av i språng, med Margo i hälarna.

Jag hörde, men såg inte hur ytterdörren till Beccas hus flög upp. Jag stannade inte och vände mig inte om, inte när en dånande röst ropade: ”HALT!” och inte ens när jag hörde det omisskännliga ljudet av ett gevär som laddades.

Jag hörde Margo mumla ”gevär” bakom mig – hon lät inte direkt upprörd, hon bara noterade det – och sedan, i stället för att runda Beccas trädgårdshäck, så dök jag huvudstupa över den. Jag vet inte riktigt hur jag tänkte landa – kanske med en elegant saltomortal eller något – men jag föll hårt på asfalten, rakt på vänster axel. Lyckligtvis tappade jag Jases kläder på marken först, så att de dämpade stöten.

Jag svor till, men innan jag ens hunnit börja resa mig kände jag Margos händer dra upp mig och sedan var vi i bilen och jag backade med lyset släckt, och det var så det kom sig att jag nästan körde över den i stort sett nakne baseballspelaren i Winter Park High School Wildcats. Jase sprang väldigt fort, men han såg inte ut att springa åt något särskilt håll. Jag kände ett nytt styng av ånger när vi backade förbi honom, så jag vevade ner rutan till hälften och kastade ut tenniströjan ungefär åt hans håll. Lyckligtvis tror jag inte att han såg vare sig Margo eller mig och han skulle knappast känna igen minibussen, för – och det är inte för att låta bitter eller så som jag tjatar om det – jag får inte köra den till skolan.

”Vad i helvete skulle du göra så där för?” frågade Margo när jag slog på halvljuset och började ta mig ut, nu framlänges, genom förortslabyrinten och tillbaka ut mot motorvägen.

”Jag tyckte synd om honom.”

”Om honom? Varför det? För att han har varit otrogen mot mig i sex veckor? För att han antagligen har gett mig Gud-vet-vad för sjukdom? För att han är en äcklig idiot som antagligen kommer att vara rik och lycklig i hela sitt liv, som ett bevis på den kosmiska orättvisan?”

”Han såg liksom så desperat ut”, sa jag.

”Skit samma. Vi ska åka hem till Karin. Hon bor på Pennsylvania, vid ABC Liquors.”

”Var inte sur på mig”, sa jag. ”En snubbe siktade på mig med ett jävla gevär nyss bara för att jag hjälpte dig, så var inte sur på mig.”

”JAG ÄR INTE SUR PÅ DIG!” skrek Margo och sedan bankade hon på instrumentbrädan.

”Men du skriker ju.”

”Jag trodde att kanske – strunt i det. Jag trodde att han kanske inte var otrogen.”

”Oj då.”

”Karin berättade det för mig i skolan. Och det är säkert en massa människor som har vetat det länge. Men ingen sa något till mig förrän Karin gjorde det. Jag trodde att hon kanske bara försökte skapa dramatik.”

”Det måste kännas jobbigt”, sa jag.

”Ja. Jaa. Jag kan inte fatta att jag ens bryr mig.”

”Mitt hjärta slår jättehårt”, sa jag.

”Det är så man vet att man har kul”, sa Margo.

Men det kändes inte kul, det kändes som en hjärtattack. Jag körde in på parkeringen utanför en 7-Eleven-butik och höll fingrarna tryckta mot halspulsådern medan jag såg sekunderna blinka fram på digitalklockan. När jag vände mig till Margo himlade hon med ögonen mot mig. ”Min puls är farligt hög”, förklarade jag.

”Jag kan inte ens komma ihåg senaste gången jag blev upphetsad över något sådant här. Adrenalinet i halsen och lungorna som utvidgas.”

”In genom näsan, ut genom munnen”, svarade jag.

”Du och dina små ängsligheter. Det är bara så …”

”Gulligt?”

”Är det vad man kallar barnsligt nu för tiden?” Hon log.

Margo kröp över till baksätet och kom sedan tillbaka med en handväska. Hur mycket skit har hon egentligen stoppat in där bak? tänkte jag. Hon öppnade väskan och tog upp en full flaska nagellack, så mörkrött att det nästan var svart. ”Medan du varvar ner lite så ska jag måla naglarna”, sa hon och log upp mot mig under lugg. ”Ingen brådska.”

Och så satt vi där, hon med nagellacksflaskan balanserande på instrumentbrädan och jag med ett darrigt finger på min egen puls. Det var en fin färg på nagellacket och Margo hade fina fingrar, smalare och benigare än resten av henne, som var mjuka kurvor för hela slanten. Hon hade den sortens fingrar man ville fläta in i sina egna. Jag mindes dem mot höftbenet på Wal-Mart och det kändes som flera dagar sedan. Hjärtat slog långsammare. Och jag försökte intala mig att Margo hade rätt. Det fanns ingenting att vara rädd för, inte i den här lilla staden, den här stilla natten.

5

”Del sex”, sa Margo när vi väl hade börjat köra igen. Hon viftade med fingrarna i luften, nästan som om hon spelade piano. ”Lämna blommorna på Karins tröskel med förlåt-lapp.”

”Vad har du gjort henne?”

”Jo alltså, man kan väl säga att jag sköt budbäraren när hon berättade för mig om Jase.”

”Hur då?” frågade jag. Vi hejdades av ett trafikljus och några ungdomar i en sportbil bredvid oss rusade motorn – som om jag skulle utmana dem med Chryslern. Den gnydde ynkligt så fort man tryckte gasen i botten.

”Jag minns inte riktigt vad jag kallade henne, men det var något i stil med ’snoriga, äckliga, idiotiska, ryggfinniga, snedtandade, fetrumpade bitch med det fulaste håret i hela Central Florida’ – och det vill inte säga lite.”

”Hennes hår ser helt sjukt ut”, sa jag.

”Jag vet. Det var det enda jag sa om henne som var sant. När man säger taskiga saker om folk ska man aldrig säga sanna saker, för dem kan man aldrig riktigt ta tillbaka om man ska vara ärlig, är du med? Men jag menar, det finns slingor. Och det finns strimmor. Och så finns det skunkränder.”

Medan jag körde fram till Karins hus försvann Margo bak i bilen och kom tillbaka igen med tulpanbuketten. Fasttejpad vid en av blomstjälkarna satt en lapp som Margo hade vikt så att den såg ut som ett kuvert. Hon räckte mig buketten så fort jag hade stannat och jag sprang ut på trottoaren, lade blommorna på Karins tröskel och sprang tillbaka.

”Del sju”, sa hon så fort jag var tillbaka i minibussen. ”Lämna en fisk åt den förtjusande mr Worthington.”

”Jag skulle inte tro att han är hemma än”, sa jag, med bara den svagaste antydan av medlidande.

”Jag hoppas att snuten hittar honom barfota, hysterisk och naken i något vägdike om en vecka”, svarade Margo oberört.

”Påminn mig om att aldrig reta upp Margo Roth Spiegelman”, mumlade jag och Margo skrattade.

”Seriöst”, sa hon. ”Vi kommer att ge våra fiender ett rent helvete.”

”Dina fiender”, rättade jag henne.

”Vi får väl se”, svarade hon snabbt. Sedan sa hon, lite piggare: ”Vänta förresten, det här tar jag hand om. Grejen med Jasons hus är att de har jäkligt bra inbrottslarm. Och vi kan inte riskera en till panikattack.”

”Mm”, sa jag.

Jason bodde längre bort på samma gata som Karin, i ett überrikt område som hette Casavilla. Alla husen i Casavilla är byggda i spansk stil med rött tegeltak och allt, fast det var inte spanjorerna som byggde dem. Det var Jasons pappa, som är en av Floridas rikaste byggpampar. ”Stora, fula hus åt stora, fula människor”, sa jag till Margo när vi körde in i Casavilla.

”Verkligen. Om jag någonsin blir en sådan där typ som har ett barn och sju sovrum, så gör mig en tjänst och skjut mig.”

Vi stannade framför Jases hus, ett arkitektoniskt vidunder som såg ut ungefär som en överdimensionerad spansk hacienda, bortsett från tre tjocka doriska kolonner som gick upp till taket. Margo tog den andra havskatten från baksätet, bet loss korken på en penna och krafsade ner med en handstil som inte såg särskilt mycket ut som hennes:

MS kärlek Till dig: den Vilar Med Fiskarna

”Håll motorn igång”, sa hon. Hon satte på sig Jases WPHS-keps bakochfram.

”Okej”, sa jag.

”Var beredd att köra”, sa hon.

”Okej”, sa jag och kände pulsen stiga. In genom näsan, ut genom munnen. In genom näsan, ut genom munnen. Med havskatten och sprejburken i ena handen slängde Margo upp bildörren, joggade över familjen Worthingtons vidsträckta gräsmatta och gömde sig bakom en ek. Hon vinkade åt mig i mörkret och jag vinkade tillbaka. Sedan drog hon ett dramatiskt djupt andetag, blåste upp kinderna och sprang.

Hon hade bara tagit ett steg när huset lyste upp som en julgran och ett larm började yla. Jag övervägde en kort stund att lämna Margo åt hennes öde, men fortsatte bara att andas in genom näsan och ut genom munnen medan hon sprang mot huset. Hon slängde in fisken med ett hårt kast genom ett fönster, men larmet tjöt så högt att jag knappt ens hörde glaset splittras. Och sedan, bara för att hon är Margo Roth Spiegelman, tog hon sig tid att noggrant spreja ett vackert M på den del av fönstret som inte var krossad. Sedan sprang hon mot bilen för allt vad hon var värd och jag hade ena foten på gasen och den andra på bromsen så att Chryslern i det ögonblicket kändes som ett fullblod på kapplöpningsbanan. Margo sprang så fort att kepsen blåste av; sedan hoppade hon in i bilen och vi var borta innan hon ens hunnit stänga dörren.

Jag stannade vid ett rödljus längst ner på gatan och Margo sa: ”Vad i helvete? Kör kör kör kör kör”, och jag sa: ”Visst, visst”, för jag hade glömt det där med att jag skulle kasta alla betänkligheter överbord och allt vad det var. Jag rullade förbi ytterligare tre rödljus i Casavilla och vi hade kommit en och en halv kilometer ut på Pennsylvania Avenue innan vi såg en polisbil vråla förbi oss med blåljusen påslagna.

”Det där var rätt tungt”, sa Margo. ”Även för att vara jag, alltså. För att uttrycka sig i Q-stil så är min puls en aning förhöjd.”

”Jesus”, sa jag. ”Jag menar, kunde du inte bara ha lagt den i hans bil? Eller åtminstone på tröskeln?”

”De ska få ett rent helvete för fan, Q. Inga små förtretligheter.”

”Säg att del åtta inte är lika läskig.”

”Oroa dig inte. Åttan är rena barnleken. Vi ska tillbaka till Jefferson Park. Hem till Lacey. Du vet var hon bor, va?” Det gjorde jag, fast Gud vet att Lacey Pemberton aldrig skulle nedlåta sig till att bjuda hem mig. Hon bodde på andra sidan Jefferson Park, en och en halv kilometer från mig, i en fin lägenhet ovanpå en pappersaffär – det var samma kvarter som den döde mannen hade bott i, faktiskt. Jag hade varit i huset förut, eftersom några vänner till mina föräldrar bodde på tredje våningen. Man måste gå igenom två låsta portar för att över huvud taget ta sig fram till lägenheterna. Jag utgick från att inte ens Margo Roth Spiegelman kunde bryta sig in där.

”Jaha, har Lacey varit dum eller snäll?” frågade jag.

”Lacey har definitivt varit dum”, svarade Margo. Hon tittade ut genom passagerarfönstret igen, pratade med ansiktet bortvänt, så att jag knappt kunde höra henne. ”För alltså, vi har varit kompisar sedan lekskolan.”

”Och?”

”Och hon berättade inte för mig om Jase. Men det är inte bara det. När jag tänker tillbaka så är hon helt enkelt en förjävlig kompis. Som till exempel, tycker du att jag är tjock?”

”Nej, absolut inte”, sa jag. ”Du är …” Jag hejdade mig innan jag hann säga inte mager, men det är hela grejen med dig; grejen med dig är att du inte ser ut som en kille. ”Du ska inte gå ner i vikt.”

Hon skrattade åt mig och sa: ”Det är bara för att du älskar min stora häck.” Jag vände blicken från vägen en kort stund och tittade på henne, vilket jag inte borde ha gjort, för hon kunde avläsa mitt ansikte och mitt ansikte sa: Nja, för det första skulle jag inte säga att den är stor direkt och för det andra så är den rätt sensationell. Men det var mer än så. Man kan inte skilja personen Margo från kroppen Margo. Man kan inte se den ena utan att se den andra. När man såg Margos ögon såg man både hur blå de var och hur mycket Margo de var. När det kom till kritan kunde man inte säga att Margo Roth Spiegelman var tjock, eller att hon var smal, inte mer än man kan säga om Eiffeltornet är ensamt eller inte. Margos skönhet var som ett slutet kärl av perfektion – oförstörbart, utan sprickor.

”Men hon kom alltid med små kommentarer”, fortsatte Margo. ”’Du skulle gärna få låna de här shortsen av mig, men jag tror inte att de skulle sitta snyggt på dig.’ Eller: ’Du är så cool. Det är så grymt att se hur du får killarna att falla för din personlighet.’ Hon är expert på ömma punkter. Jag tror aldrig någonsin att hon har sagt något utan att trycka ner en öm punkt.”

”Trycka på en öm punkt.”

”Tack, Herr Irriterande Mästergrammatikare.”

”Grammatiker”, sa jag.

”För helvete, jag slår ihjäl dig!” Men hon skrattade.

Jag körde runt i utkanten av Jefferson Park, så att vi skulle undvika att köra förbi våra hus, för den händelse att våra föräldrar hade vaknat och upptäckt att vi var försvunna. Vi svängde in och körde längs sjön (Jeffersonsjön) och sedan ut på Jefferson Court och vidare in i Jefferson Parks lilla låtsascentrum, som kändes kusligt öde och tyst. Vi såg Laceys svarta SUV parkerad utanför sushirestaurangen. Vi stannade ett kvarter bort på den första parkeringsrutan vi hittade som inte var under en gatlykta.

”Kan du vara snäll och räcka mig den sista fisken?” bad Margo mig. Jag var glad att bli av med fisken, för den började redan lukta. Margo skrev på omslagspapperet med sin egen handstil:

din Vänskap med ms Vilar med Fiskarna

Vi slingrade oss fram runt gatlyktornas ljuskäglor, gick så försiktigt som två personer kan gå när den ena av dem (Margo) bär på en maffig fisk inslagen i papper och den andra (jag) håller i en sprejburk. En hund skällde och vi stelnade till båda två, men sedan blev det tyst och snart stod vi framför Laceys bil.

”Jaha, det försvårar saken”, sa Margo när hon såg att den var låst. Hon stack handen i fickan och tog upp en ståltråd som en gång hade varit en galge. På mindre än en minut hade hon dyrkat upp låset. Jag var vederbörligen imponerad.

När hon väl hade fått upp dörren till förarsätet stack hon in armen och öppnade på min sida. ”Kan du hjälpa till att få upp sätet”, viskade hon. Tillsammans lyfte vi baksätet. Margo stoppade in fisken under det, sedan räknade hon till tre och med en snabb rörelse smällde vi ner sätet över fisken. Jag hörde det motbjudande ljudet av havskattstarmar som sprack. Jag tillät mig att föreställa mig hur Laceys SUV skulle lukta efter bara en dag i gassande sol och jag måste erkänna att jag greps av en viss vördnad. Sedan sa Margo: ”Skriv ett M på taket åt mig.”

Jag behövde inte ens fundera en hel sekund innan jag nickade, klättrade upp på den bakre kofångaren, lutade mig fram och snabbt sprejade ett jätte-M på taket. I princip är jag emot vandalisering. Men jag är också i princip emot Lacey Pemberton – och i slutändan visade sig den principen vara starkast. Jag hoppade ner från bilen. Jag sprang i mörkret – andetagen snabba och korta – hela kvarteret tillbaka till minibussen. När jag satte handen på ratten såg jag en blå fläck på pekfingret. Jag visade det för Margo så att hon skulle se. Hon log och sträckte fram sitt eget blå finger och hennes blå finger nuddade lätt vid mitt och min puls ville inte gå ner. Efter en lång stund sa hon: ”Del nio – centrum.”

Klockan var 02.49 på morgonen. Jag hade aldrig varit mindre trött i hela mitt liv.

6

Det kommer aldrig några turister till Orlandos centrum, för där finns inget mer än några skyskrapor som ägs av banker och försäkringsbolag. Det är den sortens stadscentrum som ligger fullständigt öde nätter och helger, med undantag av ett par nattklubbar som är halvfulla med desperata losers. Medan Margo visade vägen genom labyrinten av enkelriktade gator såg vi en del människor som sov på trottoaren eller satt på bänkar, men ingen rörde sig. Margo öppnade fönstret och jag kände den kvava vinden, varmare än natten borde vara. Jag sneglade på henne och såg hur håret blåste kring hennes ansikte. Även om jag kunde se henne där hon satt kände jag mig fullkomligt ensam bland de här stora, tomma husen, som om jag hade överlevt en apokalyps och fått hela världen till skänks, som om jag var fri att utforska hela den här fantastiska, oändliga världen som jag ville.

”Ska du ta med mig ut på sightseeing?” frågade jag.

”Nej”, sa hon. ”Jag försöker hitta till SunTrust Building. Det ligger alldeles vid Sparrisen.”

”Jaha”, sa jag och för en gångs skull den här natten hade jag något att bidra med. ”Det ligger på South.” Jag körde några kvarter och svängde sedan in. Margo pekade glatt och mycket riktigt, rakt framför oss låg Sparrisen.

Sparrisen är i teknisk mening inte någon sparrisstjälk, inte heller är den gjord av sparrisdelar. Den är bara en skulptur som är kusligt lik en tio meter hög sparris – fast jag har också hört den liknas vid:

En bönstjälk av grönt glas

En abstrakt avbildning av ett träd

Ett grönare, glasigare, fulare Washington Monument

Den glade gröne jättens gigantiska glada gröna fallos

Hur som helst så ser den definitivt inte ut som ett ljustorn, trots att den egentligen bär namnet Tower of Light. Jag stannade vid en parkeringsautomat och vände mig mot Margo. Jag kom på henne med att stirra rakt ut i luften ett kort ögonblick, tom i blicken, och hon såg inte på Sparrisen utan förbi den. Det var då jag först började undra om det var något som var fel – inte bara att hennes kille var ett svin, utan verkligen fel. Och jag borde ha sagt något. Självklart. Jag borde ha sagt det och det och det och det. Men jag sa bara: ”Får jag fråga varför du har fört mig till Sparrisen?”

Hon vände sig mot mig och log ett blixtrande leende. Margo var så vacker att till och med hennes falska leenden var övertygande. ”Vi måste se hur långt vi har kommit. Och bästa stället för det är översta våningen på SunTrust Building.”

Jag himlade med ögonen. ”Näpp. Nej. Inte en chans. Inga inbrott, sa du.”

”Vi ska inte bryta oss in. Vi ska bara kliva på, för det finns en olåst port.”

”Margo, det här är ju löjligt. Självk…”

”Jag kan hålla med om att vi har varit på gränsen till inbrott ett par gånger i natt. Vi tog oss in i Beccas hus. En ruta gick sönder hos Jason. Här kommer vi också att gå in. Men vi har aldrig brutit oss in där vi har gått in, alltså har vi inte gjort inbrott. Möjligen skulle vi kunna åka fast för att vi har tagit oss in på vissa ställen oinbjudna, men inte för att vi har brutit oss in. Så jag har hållit mitt löfte.”

”Nog måste det finnas en nattvakt eller något i SunTrust Building”, sa jag.

”Det gör det”, sa hon och knäppte loss säkerhetsbältet. ”Självklart gör det det. Han heter Gus.”

Vi gick in i entrén. Bakom en bred, halvcirkelformad receptionsdisk satt en ung man med spretigt pipskägg, klädd i vaktuniform. ”Läget, Margo?” sa han.

”Tjena, Gus”, svarade hon.

”Vem är lillkillen?”

VI ÄR LIKA GAMLA! fick jag lust att skrika, men jag lät Margo sköta snacket. ”Det här är min kollega, Q. Q, det här är Gus.”

”Vad hittar ni på i natt då, Q?” frågade Gus.

Äh, vi sprider bara några döda fiskar över stan, krossar några fönsterrutor, fotograferar nakna killar, hänger i skyskrapsentréer kvart över tre på natten, sådant där du vet. ”Inget särskilt”, svarade jag.

”Hissarna är avstängda på natten”, sa Gus. ”Jag var tvungen att stänga av dem klockan tre. Fast ni får gärna ta trapporna.”

”Schyst. Vi ses, Gus.”

”Ses, Margo.”

”Hur fan känner du nattvakten på SunTrust Building?” frågade jag när vi väl var utom hörhåll ute i trapphuset.

”Han gick sista året på high school när vi gick första”, svarade hon. ”Men vi får skynda oss lite, okej? Tiden går.” Margo satte av uppför trappan, två steg i taget, flög upp med ena armen på ledstången. Jag försökte hålla jämna steg, men lyckades inte. Margo höll inte på med någon lagsport, men hon gillade att springa – ibland såg jag henne springa ensam och lyssna på musik i Jefferson Park. Jag för min del tyckte inte om att springa, eller för den delen att ägna mig åt någon form av fysisk aktivitet. Men nu försökte jag hålla ett hyggligt tempo medan jag torkade svetten ur pannan, utan att bry mig om hur benen värkte. När jag kom upp på tjugofemte våningen stod Margo där och väntade på mig.

”Kolla här”, sa hon. Hon öppnade dörren från trapphuset och vi kom in i ett jättelikt rum med ett ekbord långt som två bilar och en lång rad av fönster som gick från golv till tak. ”Konferenssal”, sa hon. ”Härifrån har vi den bästa utsikten i hela huset.” Jag följde efter henne när hon vandrade längs fönsterraden. ”Ja, där är det”, sa hon och pekade. ”Där är Jefferson Park. Ser du våra hus? Ljuset är fortfarande släckt, det var ju skönt.” Hon gick förbi några fönster till. ”Jases hus. Ljuset släckt, inga fler polisbilar. Utmärkt, fast det kan betyda att han har tagit sig hem och det skulle ju vara tråkigt.” Beccas hus låg för långt bort för att vi skulle se det, till och med här uppifrån.

Hon var tyst ett ögonblick och sedan gick hon fram till fönsterrutan och lutade pannan mot den. Jag stod lite bakom henne, men hon fick tag i min T-shirt och drog mig framåt. Jag ville inte ha vår sammanlagda tyngd mot en enda glasruta, men hon fortsatte att dra i mig och jag kände hennes knytnäve i sidan, så till slut satte jag pannan mot glaset så försiktigt som möjligt och tittade mig omkring.

Från ovan var Orlando ganska väl upplyst. Under oss såg jag de blinkande GÅ INTE-skyltarna i vägkorsningarna och gatlyktorna som löpte fram och tillbaka genom staden i ett perfekt rutnät, tills centrum tog slut och de vindlande gatorna och återvändsgränderna i Orlandos oändliga förortsvärld tog vid.

”Det är vackert”, sa jag.

Margo fnös. ”Menar du det? Tycker du verkligen det?”

”Eller nja, kanske inte”, sa jag, fast det var det. När jag såg Orlando från ett flygplan såg det ut som en legostad nedsänkt i ett hav av grönt. Härifrån, på natten, såg det ut som en riktig stad – men för första gången som en stad jag kunde se. När jag gick runt i konferenssalen och sedan igenom de andra kontoren på översta våningen kunde jag se alltihop: Där var skolan. Där var Jefferson Park. Där, på avstånd, Disney World. Där var vattenlandet, Wet ’n Wild. Där borta låg 7-Eleven-butiken där Margo målade naglarna och jag försökte få luft. Allt var här – hela min värld, och jag såg alltihop bara genom att gå runt i samma byggnad. ”Det ser mäktigare ut”, sa jag högt. ”På avstånd, alltså. Inget ser slitet ut härifrån, eller hur? Man ser inte rosten eller ogräset eller någon flagnande färg. Man ser staden som någon en gång föreställde sig den.”

”Allt är fulare på nära håll”, sa hon.

”Inte du”, svarade jag innan jag hann hejda mig.

Fortfarande med pannan mot glaset vände hon sig mot mig och log. ”Nu ska du få ett tips: Du är gullig när du är självsäker. Och mindre gullig när du inte är det.” Innan jag fick en chans att svara vände hon blicken mot utsikten igen och började prata. ”Det här är vad som inte är vackert med det: Här uppifrån kan man inte se rosten eller den flagnande färgen och sådant, men man ser vad det egentligen är för ett ställe. Man ser hur falskt det är alltihop. Det är inte ens så hårt att det är gjort av plast. Det är en pappersstad. För titta på den, Q. Titta på alla de där återvändsgatorna, gatorna som svänger in i sig själva, alla husen som är byggda för att rasa. Alla de där pappersmänniskorna som bor i sina pappershus och bränner sin framtid för att hålla värmen. Alla pappersungarna som dricker öl som någon lodis har köpt åt dem i pappersbutiken. Alla lika sinnessjukt maniska efter att äga saker, saker som är papperstunna och papperssköra. Människor också. Jag har bott här i arton år och aldrig i hela mitt liv har jag stött på någon som bryr sig om saker som betyder något.”

”Jag ska försöka att inte ta det där personligt”, sa jag. Vi stirrade båda ut i ett becksvart fjärran, på återvändsgatorna och de små trädgårdarna. Men hennes axel pressades mot min arm och våra handryggar nuddade vid varandra, och även om jag inte tittade på Margo kändes det nästan som om jag tryckte mig mot henne när jag tryckte mig mot glaset.

”Förlåt”, sa hon. ”Jag kanske skulle ha tyckt annorlunda om jag hade hängt med dig jämt i stället för – usch. Ja, herregud. Men alltså, bara så att du vet, så är jag inte jätteledsen för det där med Jason. Eller Becca. Eller ens Lacey, fast jag faktiskt tyckte bra om henne. Men det var den sista strängen som brast. Det var en pinsamt klen sträng, jag vet, men det var den enda jag hade kvar och alla papperstjejer behöver ju åtminstone en sträng att spela på?”

Då sa jag det, jag sa: ”Du får gärna äta lunch vid vårt bord i morgon.”

”Vad gulligt av dig”, svarade hon och lät rösten tona bort. Hon vände sig mot mig och nickade mjukt. Jag log. Hon log. Jag trodde på leendet. Vi gick bort till trapporna och sedan sprang vi nerför dem. Längst ner i varje trappa hoppade jag från det nedersta trappsteget och slog ihop klackarna för att få henne att skratta och hon skrattade. Jag trodde att jag muntrade upp henne. Jag trodde att hon var uppmuntringsbar. Jag trodde att om jag bara kunde vara självsäker, så skulle det bli något mellan oss.

Jag hade fel.

7

När vi satt i minibussen med nycklarna i, men innan jag hade startat bilen, frågade hon: ”Vilken tid stiger dina föräldrar upp, förresten?”

”Jag vet inte, kvart över sex typ.” Klockan var 03.51. ”Så vi har över två timmar kvar och vi har gjort nio delar.”

”Jag vet, men jag har sparat det besvärligaste till sist. Fast vi ska klara alltihop i alla fall. Del tio – Q:s tur att välja offer.”

”Vad?”

”Jag har redan bestämt ett straff. Nu ska du bara välja vilken vi ska ösa över vår mäktiga vrede.”

”Vem vi ska ösa vår mäktiga vrede över”, rättade jag henne och hon skakade ogillande på huvudet. ”Och jag har faktiskt ingen jag vill ösa min vrede över”, sa jag, för det hade jag faktiskt inte. Jag hade alltid en känsla av att man måste vara en viktig person för att ha fiender. Exempelvis så har Tyskland historiskt sett haft fler fiender än Luxemburg. Margo Roth Spiegelman var Tyskland. Och Storbritannien. Och USA. Och tsar-Ryssland. Själv är jag Luxemburg. Sitter där i godan ro och vaktar får och joddlar.

”Vad sägs om Chuck?” frågade hon.

”Hmm”, sa jag. Chuck Parson var ganska vidrig alla de där åren innan han blev tyglad. Bortsett från transportbandskatastrofen i matsalen hade han en gång tagit tag i mig utanför skolan när jag väntade på bussen och vridit om armen på mig och tjatat: ”Säg att du är fikus.” Det var hans standardförolämpning, för eftersom han hade en vokabulär på ungefär tolv ord kunde man inte vänta sig någon större variation på förolämpningarna. Och även om det var löjligt barnsligt, så var jag till slut tvungen att säga att jag var fikus, vilket verkligen retade mig, eftersom 1. Jag tycker inte att det ordet någonsin borde användas av vare sig mig eller någon annan och 2. Det råkar vara så att jag inte är gay och 3. Chuck Parson fick det att låta som om det var den yttersta förolämpningen att kalla sig fikus, fast det inte är något pinsamt alls med att vara gay. Jag försökte tala om det för honom medan han vred min arm längre och längre upp mot skulderbladet, men han bara fortsatte att tjata: ”Om du är så stolt över att vara fikus, varför erkänner du inte att du är fikus, din fikus?”

Uppenbarligen var Chuck ingen Aristoteles vad gällde logiskt tänkande. Men han var en och nittio lång och vägde hundratjugo kilo, vilket inte är helt oväsentligt.

”Chuck skulle kunna vara aktuell”, medgav jag. Sedan vände jag bilen och började köra tillbaka mot motorvägen. Jag visste inte vart vi skulle, men vi skulle definitivt inte stanna kvar i centrum.

”Minns du på Crowns dansskola?” frågade hon. ”Jag tänkte på det häromkvällen.”

”Ja, fy fan.”

”Förlåt för det, förresten. Jag fattar inte alls varför jag gjorde som han sa.”

”Ingen fara, det är lugnt”, sa jag, men bara jag tänkte på den gudsförgätna Crowns dansskola blev jag förbannad, så jag sa: ”Ja. Chuck Parson. Vet du var han bor?”

”Jag visste väl att jag kunde locka fram lite hämndlystnad hos dig. Han bor på College Park. Ta av vid Princeton.” Jag svängde ut på motorvägen och trampade gasen i botten. ”Hallå där”, sa Margo. ”Kör inte sönder Chryslern.”

När vi var elva blev en samling ungar – bland dem Margo och Chuck och jag – tvingade av våra föräldrar att ta danslektioner på Crowns skola för förödmjukelse, förnedring och dans. Där gick det till så att pojkarna skulle stå på ena sidan rummet och flickorna skulle stå på den andra och sedan när läraren sa till, så skulle pojkarna gå fram till flickorna och pojken skulle säga: ”Får jag lov?” och flickan skulle säga: ”Ja, gärna.” Flickorna fick inte säga nej.

Men så en dag – vi dansade foxtrot – så övertalade Chuck Parson varenda flicka att säga nej till mig. Inte till någon annan. Bara till mig. Så när jag gick fram till Mary Beth Shortz och sa: ”Får jag lov?” sa hon nej. När jag sedan frågade en annan flicka och sedan en till och sedan Margo sa de också nej, och sedan sa en till nej och då började jag gråta.

Det enda som är värre än att få nobben på dansskolan är att gråta för att man får nobben på dansskolan, och det enda som är värre än det är att gå fram till dansläraren och med tårarna sprutande säga: ”Flickorna säger nej till mig och det får man inte.” Så jag gick förstås och grät hos läraren och sedan ägnade jag större delen av middle school åt att försöka skaka av mig den här pinsamma händelsen. För att göra en lång historia kort, så såg Chuck Parson till att jag aldrig fick dansa foxtrot, vilket inte låter så där jättehemskt att göra mot en elvaåring. Egentligen var jag inte förbannad för det längre, eller för något annat han hade gjort mot mig under årens lopp. Men jag skulle definitivt inte sörja om han fick sota för det.

”Vänta lite, han kommer väl inte att få reda på att det var jag?”

”Näpp. Hur så?”

”Jag vill inte att han ska tro att jag bryr mig tillräckligt mycket om honom för att göra honom illa.” Jag lade handen mellan sätena och Margo klappade den. ”Oroa dig inte”, sa hon. ”Han kommer aldrig att få veta att det var du som depilerade honom.”

”Jag tror att du använde ett ord fel nu, men jag vet inte vad det betyder.”

”Jag kan ett ord som inte du kan”, mässade Margo. ”JAG ÄR DEN NYA VOKABULÄRDROTTNINGEN! JAG HAR DETRONISERAT DIG!”

”Stava till detroniserat”, sa jag åt henne.

”Nej”, svarade hon skrattande. ”Jag tänker inte offra min segerkrona för ordet detroniserat. Då får du hitta på något bättre.”

”Okej.” Jag log.

Vi körde genom College Park, ett område som kallas för Orlandos historiska distrikt, eftersom de flesta av husen byggdes för hela trettio år sedan. Margo kom inte ihåg exakt var Chuck bodde eller hur hans hus såg ut eller ens med säkerhet vilken gata det låg på (”Jag är nästan typ nittiofem procent säker på att det är på Vassar”). Slutligen, när Chryslern hade strukit förbi tre kvarter på Vassar Street, pekade Margo åt vänster och sa: ”Det där.”

”Är du säker?” frågade jag.

”Jag är typ nittiosju komma två procent säker. Jag menar, jag är ganska säker på att hans rum ligger precis där”, sa hon och pekade. ”Han hade fest en gång och när snuten kom smet jag ut genom hans fönster. Jag är nästan säker på att det var det fönstret.”

”Det låter som om vi skulle kunna råka illa ut.”

”Men om fönstret står öppet behöver vi inte bryta oss in. Bara gå in. Vi gick in på SunTrust alldeles nyss och det var väl inte så märkvärdigt?”

Jag skrattade. ”Det känns som om du håller på att göra mig till brottsling.”

”Det är det jag vill. Men fram med grejerna nu. Hämta Veet, sprejburken och vaselinet.”

”Okej.” Jag tog fram dem.

”Bli inte förbannad på mig nu, Q. Den goda nyheten är att Chuck sover som en björn i sitt ide – jag vet det eftersom jag hade engelska med honom förra året och då vaknade han inte ens när ms Johnson smällde till honom med Jane Eyre. Så vi ska gå fram till hans fönster, vi ska öppna det, vi ska ta av oss skorna och klättra in väldigt tyst och sedan ska jag jävlas med Chuck. Efter det ska du och jag gå åt var sitt håll i huset och smörja in vartenda dörrhandtag med vaselin. Då kommer de att få det jävligt svårt att hinna ut i tid för att stoppa oss, även om de skulle vakna. Sedan ska vi jävlas ännu mer med Chuck och måla om lite på hans rum och sedan är vi ute. Och prata inte.”

Jag satte handen mot halspulsådern, men jag log.

Vi gick tillsammans från bilen när Margo sträckte sig efter min hand, tryckte den och flätade in sina fingrar mellan mina. Jag tryckte hennes hand tillbaka och kastade sedan en blick på henne. Hon nickade allvarligt och jag nickade tillbaka, sedan släppte hon taget. Vi rusade fram till fönstret. Jag sköt försiktigt upp träramen. Den knarrade en liten aning, men gled upp vid första försöket. Jag tittade in. Trots mörkret såg jag en människa i en säng.

Fönstret satt lite för högt för Margo, så jag knöt händerna som stöd åt hennes strumpklädda fot och hjälpte henne upp. Hennes tysta entré i huset skulle ha gjort en ninja grön av avund. Därefter hoppade jag upp, stack in huvudet och axlarna genom fönstret och försökte sedan med hjälp av några invecklade vågrörelser gå larvgång in i huset. Det hade kunnat fungera finfint om jag inte hade råkat stöta kulorna i fönsterblecket och fått så ont att jag jämrade mig, ett misstag som var ganska så fatalt.

En sänglampa tändes. Och där, i sängen, låg en äldre man – definitivt inte Chuck Parson. Hans ögon var skräckslaget uppspärrade; han sa inte ett ljud.

”Hm”, sa Margo. Jag funderade på att sticka raka vägen tillbaka till bilen, men för Margos skull stannade jag kvar med halva kroppen inne i huset. ”Hm, vi råkade visst ta fel hus.” Sedan svängde hon runt och såg uppfordrande på mig, och först då insåg jag att jag var i vägen. Så jag ålade mig ut genom fönstret igen, tog mina skor och sprang.

Vi körde till andra sidan College Park för överläggning.

”Jag tycker att vi har lika stor skuld i det där båda två”, sa Margo.

”Hm, du valde fel hus”, sa jag.

”Visst, men det var du som kved så där.” Jag var tyst ett ögonblick och vi körde bara runt i cirklar och slutligen sa jag: ”Vi skulle antagligen kunna få tag i hans adress på internet. Radar har inloggningen till skolkatalogen.”

”Strålande”, sa Margo.

Så jag ringde Radar, men kom direkt till röstbrevlådan. Jag funderade på att ringa hem till honom, men hans föräldrar var vänner med mina föräldrar, så det gick inte. Till slut kom jag på att jag kunde ringa Ben. Han var inte Radar, men han kunde alla Radars lösenord. Röstbrevlådan. Jag ringde igen. Röstbrevlådan. ”Han svarar uppenbarligen inte”, sa Margo och medan jag ringde igen sa jag: ”Han kommer att svara.” Och efter bara fyra försök till gjorde han det.

”Hoppas verkligen att du ringer för att berätta att du har elva nakna sockerpuddingar hemma hos dig som trånar efter den där speciella känslan som bara Big Daddy Ben kan stå till tjänst med.”

”Du måste hjälpa mig med Radars lösenord till skolkatalogen och ta fram en adress. Chuck Parson.”

”Nej.”

”Snälla”, sa jag.

”Nej.”

”Du kommer att vara glad att du har gjort det här, Ben. Jag lovar.”

”Ja, ja, nu har jag gjort det. Jag gjorde det medan jag sa nej – jag kan inte hjälpa att jag är så hjälpsam. Amherst 422. Men du, varför vill du ha Chuck Parsons adress klockan 04.12 på morgonen?”

”Gå och lägg dig, Benners.”

”Jag tänker utgå från att det här är en dröm”, sa Ben och lade på.

Amherst låg bara ett par kvarter bort. Vi parkerade på gatan framför nummer 418, samlade ihop vad vi behövde och småsprang över Chucks gräsmatta, där grässtråna skakade av sig morgondaggen på mina vader.

Vid hans fönster, som lyckligtvis satt lägre än hos gamlingen vi hade råkat överraska, klättrade jag tyst in och drog sedan med mig Margo. Chuck Parson låg på rygg och sov. Margo smög sig fram till honom på tå och jag stod bakom henne med bultande hjärta. Han skulle döda oss båda om han vaknade. Hon drog upp Veeten, tryckte ut en klick som såg ut som raklödder i handflatan och smorde sedan mjukt och omsorgsfullt ut det på Chucks högra ögonbryn. Han rörde inte en fena.

Sedan öppnade hon vaselinburken – locket gjorde ett närmast öronbedövande schlopp-ljud, men inte heller denna gång visade Chuck något tecken på att vakna. Hon slevade upp en stor klick i min hand och sedan begav vi oss åt var sitt håll i huset. Jag gick först ut i hallen och smetade vaselin på handtaget till ytterdörren, därefter till den öppna badrumsdörren, där jag smorde in handtaget på insidan och därefter tyst stängde dörren med det allra svagaste knarrande.

Slutligen gick jag tillbaka till Chucks rum – Margo var redan där – och tillsammans stängde vi hans dörr och smorde en helvetes massa vaselin på dörrhandtaget. Vi smorde in varenda liten del av hans fönster med resten av vaselinet, för att det skulle bli svårt att öppna fönstret när vi väl hade dragit igen det efter oss på utvägen.

Margo kastade en blick på klockan och satte upp två fingrar. Vi väntade. Under de här två minuterna bara stirrade vi på varandra och jag såg det blå i hennes ögon. Det var fint – mörkret och tystnaden, som hindrade mig från att säga något och förstöra allt, och hennes ögon som såg tillbaka som om det fanns något hos mig som var värt att se.

Sedan nickade Margo och jag gick fram till Chuck. Jag virade in handen i min T-shirt, som hon hade sagt åt mig att göra, böjde mig ner och tryckte – så mjukt det bara gick – fingret mot hans panna, varefter jag snabbt torkade bort Veeten. Med den följde vartenda litet hårstrå i det som hade varit Chuck Parsons högra ögonbryn. Jag stod och såg ner på Chuck med hans högra ögonbryn på min T-shirt när han plötsligt slog upp ögonen. Blixtsnabbt tog Margo hans filt och kastade den över honom och när jag tittade upp var den lilla ninjan redan utanför fönstret. Jag följde efter så fort jag kunde, medan Chuck skrek: ”MAMMA! PAPPA! TJUVAR, TJUVAR!”

Det enda vi stal var ditt ögonbryn, fick jag lust att säga, men jag knep igen medan jag svingade mig med fötterna före ut genom fönstret. Det var jävligt nära att jag landade på Margo, som höll på att spreja ett M på PVC-fasaden. När hon var klar tog vi på oss skorna och rusade tillbaka till minibussen. När jag vände mig om och tittade på huset var lamporna tända men ingen var ute än, ett bevis på att dörrhandtaget hade blivit väl insmort med vaselin. När mr Parson (eller möjligtvis mrs, jag såg inte riktigt) ryckte undan vardagsrumsgardinerna och tittade ut backade vi redan bort mot Princeton Street och motorvägen.

”Ja!” ropade jag. ”Fan, vad snyggt.”

”Såg du? Hur han såg ut utan ögonbrynet? Han ser konstant tvivlande ut, visst? Typ ’Åh, nähä? Säger du att jag bara har ett ögonbryn? Visst, säkert.’ Vad jäkla underbart att tvinga det där svinet att välja: raka av sig vänstern eller måla på högern? Åh, jag bara älskar det. Och som han skrek efter sin mamma, den lille snorvalpen.”

”Men vänta lite, varför hatar du honom?”

”Jag sa inte att jag hatade honom. Jag sa att han var en liten snorvalp.”

”Men du har alltid varit typ kompis med honom”, sa jag. Det var åtminstone vad jag trodde.

”Jadå, visst, jag har alltid varit typ kompis med en massa människor”, sa hon. Margo lutade sig närmare och vilade huvudet mot min beniga axel, så att hennes hår föll ner mot min hals. ”Jag är trött”, sa hon.

”Koffein”, sa jag. Hon stack handen i kassen och tog upp var sin Mountain Dew åt oss, och jag tömde min i två djupa klunkar.

”Nu ska vi åka till SeaWorld”, förklarade hon. ”Del elva.”

”Vad, ska vi rädda delfiner eller något?”

”Nej”, sa hon. ”Vi ska bara åka till SeaWorld, inget annat. Det är den enda nöjesparken jag inte har brutit mig in på än.”

”Vi kan inte bryta oss in på SeaWorld”, sa jag. Jag svängde in på en tom parkering utanför en möbelaffär och stannade.

”Vi har lite ont om tid”, sa hon och sträckte fram handen för att starta bilen igen.

Jag sköt undan hennes hand. ”Vi kan inte bryta oss in på SeaWorld”, upprepade jag.

”Du och dina inbrott.” Margo tystnade och öppnade en Mountain Dew till. Ljuset reflekterades från burken upp i hennes ansikte och för ett ögonblick kunde jag se henne le åt vad hon just tänkte säga. ”Vi ska egentligen inte bryta oss in. Se det inte som att göra inbrott på SeaWorld. Se det som att besöka SeaWorld gratis mitt i natten.”

8

”För det första kommer vi att åka fast”, sa jag. Jag hade inte startat minibussen och höll på att lägga fram skälen till att jag inte tänkte starta den och undrade om hon kunde se mig i mörkret.

”Det är klart att vi kommer att åka fast. Än sen?”

”Det är olagligt.”

”Men Q, i ett större perspektiv, vad kan hända för att man har gått in på SeaWorld? För Guds skull, efter allt jag har gjort för dig i natt, kan du inte göra en enda sak för mig? Kan du inte bara hålla tyst och lugna ner dig och sluta vara så förbannat livrädd för vartenda litet äventyr?” Och sedan sa hon sammanbitet: ”Herregud alltså. Har du ingen stake?”

Nu blev jag förbannad. Jag duckade under säkerhetsbältet så att jag kunde luta mig närmare henne. ”Efter allt DU har gjort för MIG?” nästan skrek jag. Så hon ville att jag skulle vara självsäker? Jag började bli självsäker nu. ”Ringde du pappan till MIN kompis när han knullade MIN kille så att ingen skulle veta att JAG ringde? Körde du runt med MIG över hela jävla stan, inte för att du är så jävla viktig för mig utan för att jag behövde skjuts och du råkade vara i närheten? Är det det du menar att du har gjort för mig i natt?”

Hon ville inte se på mig. Hon bara stirrade framför sig på möbelaffärens PVC-fasad. ”Tror du att jag behövde dig? Tror du inte att jag hade kunnat ge Myrna Mountweazel en Benadryl så att hon skulle sova medan jag snodde kassaskåpet under mina föräldrars säng? Eller att jag hade kunnat smita in i ditt rum när du sov och ta dina bilnycklar? Jag behövde dig inte, din idiot. Jag valde dig. Och sedan valde du mig också.” Nu såg hon på mig. ”Och det är som ett löfte. Åtminstone för i natt. I medgång och motgång. I nöd och lust. Tills gryningen skiljer oss åt.”

Jag startade bilen och körde ut från parkeringen, men oavsett allt hennes prat om att vi gjorde det här tillsammans kändes det fortfarande som om hon hade lyckats övertala mig, och jag ville ha sista ordet. ”Visst, men när SeaWorld Incorporated eller vad de nu heter skickar ett brev till Duke University och säger att den där kriminelle typen Quentin Jacobsen bröt sig in på deras område klockan 04.30 på morgonen med en vildögd tjej vid sin sida, så kommer Duke University att bli sura. Dessutom kommer mina föräldrar att bli sura.”

”Q, du kommer att börja på Duke. Du kommer att bli en väldigt framgångsrik advokat eller något och gifta dig och få bebisar och leva ditt lilla liv och sedan kommer du att dö och när du drar din sista suck medan du kvävs av din egen galla på ålderdomshemmet, så kommer du att säga till dig själv: ’Visst slösade jag bort hela jävla livet, men jag bröt mig åtminstone in på SeaWorld med Margo Roth Spiegelman sista året på high school. Jag carpade åtminstone en diem.’”

”Noctem’, rättade jag henne.

”Okej, du är grammatikkungen igen. Du har återtagit tronen. Kör mig nu till SeaWorld.”

Medan vi tyst körde längs I-4 kom jag på mig själv med att tänka på den där gången när vi hittade den döde mannen i grå kostym. Det kanske var därför hon valde mig, tänkte jag. Och det var då jag slutligen mindes vad hon hade sagt om den döde mannen, om strängarna som brast – och om sig själv och sina strängar.

”Margo”, sa jag rakt ut i tystnaden.

”Q”, sa hon.

”När den där mannen dog, så sa du att alla strängar i honom kanske hade brustit och sedan sa du samma sak om dig själv nyss, att den sista strängen hade brustit.”

Hon skrattade till. ”Du oroar dig för mycket. Jag vill inte att några ungar ska hitta mig omsvärmad av flugor en lördagsmorgon i Jefferson Park.” Hon väntade helt kort innan hon sa. ”Jag är för fåfäng för att dö på det viset.”

Jag skrattade lättad och svängde av från motorvägen. Vi tog av in på International Drive, världens turistcentrum. På International Drive fanns det tusentals butiker och alla sålde precis samma sak: skräp. Skräp gjutet till snäckskal, nyckelringar, glassköldpaddor, Floridaformade kylskåpsmagneter, rosa plastflamingor, vad som helst. Ett flertal butiker på I-Drive sålde till och med äkta ödleskit – 4, 95 dollar påsen.

Men klockan 04.50 på morgonen sov turisterna. Vägen låg stendöd, precis som allt annat, när vi körde förbi butik efter butik efter parkering efter butik efter parkering.

”SeaWorld ligger precis på andra sidan Parkway”, sa Margo. Hon var där bak i minibussen igen, rotade i en ryggsäck eller något. ”Jag skaffade en massa satellitkartor och ritade upp en plan för att gå in, men jag hittar dem för helvete ingenstans. Men hur som helst, sväng till höger förbi Parkway tills du ser en souvenirbutik på vänster hand.”

”På vänster hand finns det omkring sjuttontusen souvenirbutiker.”

”Javisst, men närmast efter Parkway är det bara en.”

Och mycket riktigt, det fanns bara en där, så jag körde in på den tomma parkeringsplatsen och ställde bilen rakt under en gatlykta, för det är alltid bilar som blir stulna på I-Drive. Och även om bara en fullständigt masochistisk biltjuv någonsin skulle kunna tänka sig att sno Chryslern, så gillade jag ändå inte tanken på att förklara för mamma hur och varför hennes bil försvann på småtimmarna natten före en skoldag.

Vi ställde oss utomhus, lutade mot minibussens bakdörrar. Det var så varmt och kvavt i luften att kläderna klibbade mot huden. Jag var rädd igen, det kändes som om jag var iakttagen av folk jag inte kunde se. Det hade varit för mörkt för länge och magen värkte efter timmar av oro. Margo hade hittat sina kartor och i ljuset från gatlyktan pekade hon ut vägen med en sprejfärgsblå fingertopp. ”Jag tror att det är ett staket precis där”, sa hon och pekade på en skogsdunge som vi hade kört förbi strax efter det att vi korsade Parkway. ”Jag läste om det på nätet. De byggde det för några år sedan efter det att ett fyllo hade gått in i parken mitt i natten och bestämt sig för att ta en simtur med späckhuggaren Shamu, som dödade honom direkt.”

”Är det sant?”

”Ja, och om den där killen kan ta sig in full, så måste vi kunna ta oss in nyktra. Vi är ju faktiskt ninjor.”

”Ja, du kanske är en ninja”, sa jag.

”Du är bara en ovanligt högljudd, klumpig ninja”, sa Margo, ”men vi är ninjor båda två.” Hon strök håret bakom öronen, drog upp huvan och knöt igen den med snörena. Ljuset från gatlyktan lyste upp de skarpa konturerna i hennes bleka ansikte. Det kan hända att vi var ninjor båda två, men bara hon var rätt klädd.

”Då så”, sa hon. ”Memorera kartan.” Det utan jämförelse mest skräckinjagande hindret på den kilometerlånga promenaden Margo hade stakat ut åt oss var vallgraven. Sea-World var format som en triangel. En sida var skyddad av en väg, som Margo gissade var flitigt patrullerad av nattvakter. Den andra sidan kantades av en sjö som var minst en och en halv kilometer i omkrets och längs den tredje sidan löpte ett dräneringsdike som på kartan såg ut att vara ungefär lika brett som en tvåfilig väg. Och i vattenfyllda dräneringsdiken nära sjöar i Florida finns det ofta alligatorer.

Margo tog mig om axlarna och svängde runt mig mot sig. ”Vi kommer att åka fast, antagligen, och när vi gör det låter du mig sköta snacket. Du ska bara se söt ut och vara en lustig mix av oskuldsfull och självsäker, så går det så bra så.”

Jag låste bilen, försökte släta till mitt yviga hår och viskade: ”Jag är en ninja.” Det var inte meningen att Margo skulle höra det, men hon sa: ”Visst fan är du det! Nu springer vi.”

Vi småsprang över I-Drive och började sedan tränga oss igenom en dunge med höga buskar och ekar. Jag oroade mig lite för giftig murgröna, men ninjor oroar sig inte för giftig murgröna, så jag gick först med armarna utsträckta och sköt undan taggiga kvistar och snår på vägen mot vallgraven. Snart närmade vi oss utkanten av dungen och ängen öppnade sig framför oss. Jag kunde se Parkway till höger och vallgraven rakt framför oss. Folk skulle ha kunnat se oss från vägen om det hade funnits några bilar där, men det fanns det inte. Tillsammans satte vi av i språng genom busksnåren och gjorde sedan en skarp sväng ut mot Parkway. ”Nu, nu!” sa Margo och jag rusade över alla de sex filerna. Även om det inte var någon trafik kändes det på något vis vilt och galet att springa över en så stor väg.

Vi kom över och sjönk ner på knä i det höga gräset vid vägkanten. Margo pekade på en trädremsa mellan SeaWorlds gigantiskt vidsträckta parkering och det svarta, stillastående vattnet i vallgraven. Vi sprang i en minut längs den där trädremsan och sedan drog Margo mig i skjortryggen och sa tyst: ”Nu vallgraven.”

”Damerna först”, sa jag.

”Nämen inte då. Varsågod”, svarade hon.

Jag tänkte inte på alligatorerna eller det äckliga lagret av bräcksalta alger. Jag bara tog sats och hoppade så långt jag kunde. Jag landade med vatten upp till midjan och vadade sedan den sista biten med höga kliv. Vattnet luktade fränt och kändes slemmigt mot huden, men jag var åtminstone inte blöt ovanför midjan. Åtminstone inte förrän Margo hoppade i och stänkte vatten över hela mig. Jag vände mig om och stänkte tillbaka. Hon låtsaskräktes.

”Ninjor stänker inte på andra ninjor”, klagade Margo.

”En äkta ninja stänker inte alls”, sa jag.

”Ååh, mitt i prick.”

Jag såg på Margo när hon hävde sig upp ur vallgraven. Och jag var synnerligen belåten för att det inte fanns några alligatorer. Min puls var acceptabel, om än snabb, och Margos svarta T-shirt smet åt tajt och blött under den öppna huvtröjan. Kort sagt flöt det på riktigt fint, när jag i ögonvrån såg något komma ålande i vattnet bredvid Margo. Margo började kliva upp på land, jag såg hennes hälsena spännas och innan jag hann säga något gjorde ormen ett utfall och högg henne i vänster vrist, alldeles nedanför jeansbenet.

”Fan!” sa Margo och tittade ner och sedan sa hon ”Fan!” igen. Ormen bet sig fortfarande fast. Jag kastade mig fram, tog ormen i stjärten, slet loss den från Margos ben och kastade den i vallgraven. ”Aj, för helvete”, sa hon. ”Vad var det? Var det en vattenmockasin?”

”Jag vet inte. Lägg dig, lägg dig”, sa jag och sedan tog jag hennes ben med båda händerna och drog upp jeansbenet. Det var två droppar blod där huggtänderna hade suttit, så jag böjde mig ner och satte munnen mot såret och sög så hårt jag kunde för att försöka dra ut giftet. Jag spottade och var just på väg tillbaka ner mot hennes ben när hon sa: ”Vänta, jag ser den.” Jag for upp, skräckslagen, och hon sa: ”Men titta, det är ju bara en strumpebandssnok.” Hon pekade ner i vallgraven och jag följde hennes finger och såg den lilla strumpebandssnoken pila iväg vid ytan, simma i ljuset av en strålkastare. Väl upplyst och på långt håll såg den inte mycket läskigare ut än en ödleunge.

”Tack gode Gud”, sa jag medan jag satte mig bredvid henne för att hämta andan.

Efter att ha undersökt bettet och sett att det redan hade slutat blöda frågade hon: ”Hur var det att hångla med mitt ben?”

”Helt okej”, sa jag, för det var det. Hon lutade sig lite mot mig och jag kände hennes överarm mot revbenen.

”Jag rakade benen i morse precis av det skälet. Jag tänkte typ: ”Man kan ju aldrig veta när någon ska kasta sig över ens vad och försöka suga ut ormgift.”

Det var ett nätstaket framför oss, fast bara två meter högt, ungefär. Som Margo uttryckte saken: ”Vad är det frågan om egentligen, först strumpebandssnokar och sedan ett sådant här staket? Det här säkerhetssystemet är som ett hån mot varje ninja.” Hon kastade sig upp på stängslet, svingade sig över och klättrade ner som om det var en stege. Jag lyckades klara det utan att falla.

Vi sprang genom en liten träddunge, tätt invid några enorma ogenomskinliga vattentankar som det kan ha varit djur i, och sedan kom vi ut på en asfalterad gångstig och jag såg den stora amfiteatern där späckhuggaren Shamu hade stänkt vatten på mig när jag var liten. Ur de små högtalarna som kantade gångstigen hördes lättsam skvalmusik. Kanske för att hålla djuren lugna. ”Margo”, sa jag, ”vi är inne på SeaWorld.”

”På riktigt”, sa hon och satte av i språng, och jag efter. Till slut hamnade vi vid sälakvariet, men det verkade inte vara några sälar i det.

”Margo”, sa jag igen. ”Vi är inne på SeaWorld.”

”Passa på och njut”, sa hon, nästan utan att röra på munnen. ”För här kommer vakten.”

Jag var på väg in bland några midjehöga buskar, men när Margo inte sprang så hejdade jag mig.

En kille kom framsläntrande, klädd i en väst som det stod SEAWORLD SÄKERHETSVAKT på, och frågade hur lugnt som helst: ”Hur var det här då?” Han höll en burk med något i handen – pepparsprej, gissade jag.

För att hålla mig lugn funderade jag tyst för mig själv: Har han vanliga handbojor eller har han speciella SeaWorld-handbojor? Är de kanske formade som två böjda delfiner som man sätter ihop?

”Vi är just på väg ut, faktiskt”, sa Margo.

”Ja, det är ett som är säkert”, sa mannen. ”Frågan är om ni ska gå ut eller bli utforslade av Orange County-polisen.”

”Om det är sak samma för dig”, sa Margo, ”så går vi hellre.” Jag blundade. Det här, ville jag säga till Margo, var inte rätt tillfälle för kaxiga repliker. Men mannen skrattade.

”Vet ni att det var en man som dog här för ett par år sedan för han hoppade ner i stora akvariet och då sa de till oss att aldrig någonsin släppa loss några som bryter sig in, hur söta de än är.” Margo drog ut T-shirten så att den inte skulle klistra sig så tätt mot kroppen. Det var först då jag märkte att han pratade med hennes bröst.

”Jaha, då måste du väl gripa oss då.”

”Fast grejen är ju den alltså, att jag ska hem och ta mig en öl och gå och lägga mig och om jag ringer polisen tar det en jävla tid innan de kommer. Jag tänker bara högt nu, va”, sa han och sedan tittade Margo upp som om hon plötsligt hade insett något. Hon krängde ner ena handen i sin blöta ficka och drog upp en hundradollarssedel som dröp av vallgravsvatten. ”Okej”, sa vakten, ”bäst ni drar nu då. Om jag var ni skulle jag inte gå ut förbi valakvariet. Det är övervakningskameror där omkring som är på hela natten och vi vill ju inte att någon ska veta att ni har varit här.”

”Uppfattat”, sa Margo fogligt, och med det gick mannen därifrån i mörkret. ”Fan”, mumlade Margo när killen försvann. ”Jag ville verkligen inte ge det där pervot några pengar. Men vad gör man? Pengar är till för att rulla.” Jag hörde knappt vad hon sa. Jag kände bara lättnaden skälva ut genom huden, och denna rena, oförfalskade njutning var värd all oro som föregick den.

”Tack gode Gud att han inte tänker sätta dit oss”, sa jag.

Margo svarade inte. Hon stirrade förbi mig med ögonen så hårt hopknipna att de nästan var slutna. ”Det var precis så här det kändes när jag tog mig in på Universal Studios”, sa hon efter en kort stund. ”Visst är det coolt och så, men det finns inte så mycket att se. Karusellerna funkar inte. Allt kul är låst. De flesta djuren placeras i andra akvarier över natten.” Hon vände på huvudet och såg ut över det SeaWorld vi kunde se. ”Det roliga är nog inte att vara här.”

”Vad är det roliga då?” frågade jag.

”Att planera det, kanske. Jag vet inte. När man väl gör det känns det aldrig lika bra som man har hoppats.”

”Jag tycker att det här känns ganska bra”, bekände jag. ”Även om det inte finns något att titta på.” Jag satte mig ner på en parkbänk och hon satte sig bredvid. Vi tittade ut över sälakvariet båda två, men det var inga sälar i det, bara en tom ö med klipputsprång av plast. Jag kände lukten av henne bredvid mig, svetten och algerna från vallgraven, hennes schampo, som syrener, och doften från hennes hud, som hackade mandlar.

För första gången kände jag mig trött och jag fick en inre bild av hur vi två låg på en gräsplätt på SeaWorld tillsammans, jag på rygg och hon på sidan med armen längs min kropp och huvudet mot min axel, och med ansiktet vänt mot mig. Utan att göra något – vi skulle bara ligga där tillsammans under en bar himmel, i den här natten med sitt konstgjorda ljus som dränker alla stjärnor. Kanske skulle jag få känna henne andas mot min hals, kanske skulle vi kunna stanna där till morgonen och sedan skulle folk gå förbi när de kom in i parken. De skulle se oss och tro att vi också var turister och vi skulle kunna försvinna bland dem utan vidare.

Men nej. Jag hade den enögonbrynte Chuck att titta på och Ben att berätta historien för och lektioner och musiksalen och Duke och framtiden.

”Q”, sa Margo.

Jag tittade upp på henne och för ett ögonblick visste jag inte varför hon hade sagt mitt namn, men sedan vaknade jag ur min halvdvala. Då hörde jag det. Skvalet i högtalarna hade skruvats upp, fast det var inte längre något skval – det var riktig musik. Den gamla jazziga låten som min pappa gillar, den som heter ”Stars Fell on Alabama”. Till och med i det metalliska högtalarljudet hördes det att den som sjöng den kunde sjunga tusen jäkla toner på en gång.

Och jag kände den obrutna linjen som var min och hennes sträcka sig bakåt som en sträng som aldrig brustit, från våra vaggor till den döde mannen till att vara ytligt bekanta till nu. Och jag ville berätta för henne att det roliga för mig inte var att planera eller göra saker eller ge sig av någonstans; det roliga var att se våra strängar korsas och skiljas och sedan mötas igen – men det var nog för sötsliskigt för att sägas högt och dessutom höll hon ändå på att resa sig.

Margos blå blå ögon blinkade och hon var ofattbart vacker just då, med jeansen blöta mot benen, ansiktet lysande i det grå ljuset.

Jag reste mig upp och sträckte ut handen och sa: ”Får jag lov?” Margo neg, räckte mig sin hand och sa: ”Ja”, och sedan vilade min hand på kurvan mellan hennes midja och hennes höft och hon hade handen på min axel. Sedan framåt-framåt-åt sidan, framåt-framåt-åt sidan. Vi foxtrottade hela vägen runt sälakvariet och låten fortsatte att mala på om stjärnor som föll. ”Dansskoletryckare”, meddelade Margo och vi bytte ställning, hon med händerna på mina axlar och jag med mina händer på hennes höfter; stela armbågar och en halvmeter emellan. Sedan foxtrottade vi lite till, tills låten var slut. Jag klev fram och böjde Margo bakåt, precis som de hade lärt oss att göra på Crowns dansskola. Hon satte upp ena benet i luften och lät mig ta hela hennes tyngd. Antingen litade hon på mig eller också ville hon falla.

9

Vi köpte några diskhanddukar i en 7-Elevenbutik på I-Drive och gjorde vårt bästa för att torka vallgravsslemmet och stanken från kläderna och huden. Vi tankade så att det var lika mycket bensin i bilen som innan vi gav oss ut på vår rundtur i Orlando. Chryslern skulle vara lite blöt på sätena när mamma körde till jobbet, men förhoppningsvis skulle hon inte märka något; hon kunde vara ganska disträ. Mina föräldrar ansåg i stort sett att jag var den mest välartade människan i världen, definitivt inte den typen som kunde förväntas bryta sig in på SeaWorld, eftersom de betraktade mitt mentala välbefinnande som ett bevis på sin yrkesskicklighet.

Jag tog god tid på mig på hemvägen, undvek de stora vägarna till förmån för små bakgator. Margo och jag lyssnade på radion och försökte räkna ut vilken kanal som hade spelat ”Stars Fell on Alabama”, men sedan sänkte hon volymen och sa: ”På det hela taget tycker jag att det var lyckat.”

”Absolut”, sa jag, men nu hade jag på allvar börjat undra hur det skulle bli nästa dag. Skulle hon dyka upp utanför musiksalen före skolan för att säga hej? Äta lunch med mig och Ben? ”Jag undrar verkligen om det kommer att vara annorlunda i morgon”, sa jag.

”Ja”, sa hon. ”Jag med.” Hon lät det hänga i luften och sa sedan: ”Förresten, på tal om i morgon: Som tack för ditt hårda arbete och ditt hängivna engagemang denna märkvärdiga natt skulle jag vilja ge dig en liten present.” Hon grävde runt vid sina fötter och tog sedan upp en digitalkamera. ”Ta den”, sa hon. ”Och utnyttja minisnoppens möjligheter klokt.”

Jag skrattade och lade kameran i fickan. ”Jag lägger in bilden på datorn när jag kommer hem, så lämnar jag tillbaka kameran till dig sedan, i skolan?” sa jag, som en fråga. Jag ville fortfarande att hon skulle säga: Ja, i skolan, där allt kommer att vara annorlunda, där jag kommer att vara din kompis offentligt och dessutom obestridligen singel, men hon sa bara: ”Ja, eller när som helst.”

Klockan var 05.42 när jag körde in i Jefferson Park. Vi följde Jefferson Drive till Jefferson Court och svängde sedan in på vår gata, Jefferson Way. Jag släckte lyset en sista gång och körde sakta in på min uppfart. Jag visste inte vad jag skulle säga och Margo sa ingenting. Vi fyllde en 7-Elevenkasse med skräp i ett försök att få Chryslern att se ut och kännas som om det inte hade hänt något alls de senaste sex timmarna. I en annan kasse lade hon resterna av vaselinet, sprejburken och den sista oöppnade läsken innan hon gav den till mig. Det snurrade i huvudet av trötthet.

Med en kasse i var hand stannade jag till utanför bilen ett ögonblick och såg på henne. ”Vilken helt otrolig natt”, sa jag till slut.

”Kom”, sa hon och jag tog ett steg fram. Hon gav mig en kram och kassarna gjorde det svårt att krama henne tillbaka, men om jag släppte dem kanske jag skulle väcka någon. Jag kände hur hon ställde sig på tå tills hon hade munnen ända uppe vid mitt öra, och sedan sa hon väldigt tydligt: ”Jag. Kommer. Att. Sakna. Dig.”

”Det behöver du inte”, svarade jag högt. Jag försökte dölja min besvikelse. ”Om du inte gillar dem längre”, sa jag, ”så kan du väl vara med mig. Mina kompisar är faktiskt rätt schysta.”

Hennes läppar var så nära att jag kunde känna hennes leende. ”Det går inte, tyvärr”, viskade hon. Sedan släppte hon taget, men fortsatte att se på mig medan hon backade steg för steg. Till sist höjde hon på ögonbrynen och log, och jag trodde på leendet. Jag såg henne klättra upp i ett träd och sedan häva sig upp på taket utanför sitt fönster på andra våningen. Hon sköt upp fönstret och kröp in.

Jag gick in genom min olåsta ytterdörr, smög på tå genom köket till mitt rum, drog av mig jeansen, kastade dem i ett hörn av garderoben borta vid nätfönstret, lade in bilden av Jase på datorn och kröp ner i sängen, med huvudet dånande av allt jag skulle säga till henne i skolan.

10

Jag hade bara sovit knappt en halvtimme när väckarklockan ringde 06.32. Fast själv hörde jag inte att väckarklockan ringde förrän efter sjutton minuter, när jag kände någons händer på axlarna och hörde mammas röst säga liksom på avstånd: ”God morgon, sömntuta.”

”Öhh”, svarade jag. Jag var betydligt tröttare än jag hade varit 05.55 och jag skulle gärna ha struntat i skolan. Men nu var det så att jag hade noll timmars frånvaro och fastän jag insåg att noll timmars frånvaro inte är särskilt imponerande eller ens nödvändigtvis beundransvärt, så ville jag hålla stilen. Dessutom ville jag se hur Margo skulle vara mot mig.

När jag gick ut i köket höll pappa på att berätta något för mamma där de satt och åt vid frukostbordet. Pappa hejdade sig när han fick se mig och sa: ”Har du sovit gott?”

”Jag har sovit fantastiskt gott”, sa jag, för det var sant. Kort men gott.

Han log. ”Jag berättade just för din mamma att jag har en återkommande orosdröm”, sa han. ”Jag är på college. Och jag läser hebreiska, fast läraren talar inte hebreiska och tentorna är inte på hebreiska – de är på rotvälska. Men alla beter sig som om det här påhittade språket med ett påhittat alfabet är hebreiska. Så jag gör en tenta och tvingas skriva på ett språk jag inte kan och använda bokstäver jag inte kan tolka.”

”Intressant”, sa jag, fast det egentligen inte var det. Det finns inget tråkigare än andras drömmar.

”Det är en metafor för puberteten”, insköt mamma. ”Att skriva på ett språk – vuxenlivet – som man inte förstår och använda bokstäver – mogen social interaktion – som man inte känner igen.” Mamma jobbade med psykiskt störda tonåringar på särskilda ungdomsboenden och fängelser. Det var nog därför hon aldrig oroade sig speciellt mycket för mig – så länge jag inte ritualmördade ökenråttor eller kissade mig själv i ansiktet, så tyckte hon att jag var lyckad.

En normal mamma kanske skulle ha sagt: ”Men hallå, jag tycker mig märka att du ser ut som om du håller på att tända av från metamfetamin och att du luktar lite alger. Du råkade möjligen inte dansa med en ormbiten Margo Roth Spiegelman för ett par timmar sedan?” Men nej. De föredrog drömmar.

Jag duschade och tog på mig en T-shirt och ett par jeans. Jag var sen, men å andra sidan var jag alltid sen.

”Du är sen”, sa mamma när jag kom tillbaka ut i köket. Jag försökte ruska undan dimman i hjärnan så pass att jag skulle komma ihåg hur man knöt gympaskorna.

”Jag är medveten om det”, sa jag grötigt.

Mamma skjutsade mig till skolan. Jag satt i passagerarsätet, på Margos plats. Mamma pratade inte så mycket när hon körde och det var bra, för jag sov djupt, med huvudet mot bilrutan.

När mamma stannade utanför skolan såg jag att Margos vanliga parkeringsplats var tom. Jag kunde faktiskt inte klandra henne om hon var försenad. Hennes kompisar brukade inte träffas lika tidigt som mina.

När jag gick fram mot orkestergänget ropade Ben: ”Jacobsen, var det en dröm eller var det du …” Jag skakade aldrig så lätt på huvudet åt honom och han växlade om mitt i meningen – ”och jag som var ute på ett vilt äventyr i franska Polynesien i natt, i en segelbåt gjord av bananer?”

”Det var en jättesmarrig segelbåt”, svarade jag. Radar tittade upp på mig och släntrade in i skuggan av ett träd. Jag följde efter. ”Jag bad Angela fixa en dejt åt Ben. Omöjligt.” Jag kastade en blick på Ben, som pratade livligt, med en kaffesked vippande i mungipan.

”Det suger”, sa jag, ”men det löser sig. Han och jag kan ha en maratonsession med Resurrection eller något.”

Då kom Ben fram och sa: ”Försöker ni vara finkänsliga? För jag vet att ni pratar om den sockerpuddingslösa baltragedin som är mitt liv.” Han vände sig om och började gå mot ingången. Radar och jag följde efter och fortsatte samtalet medan vi gick förbi musiksalen, där första- och andraårseleverna satt och småpratade, omgivna av instrumentfodral.

”Varför vill du gå över huvud taget?” frågade jag.

”Det är ju vår avslutningsbal. Det är min sista bästa chans att vara någon sockerpuddings käraste high school-minne.” Jag himlade med ögonen.

Det ringde in första gången, vilket betydde att det var fem minuter tills vi började, och likt Pavlovs hundar började folk springa in och trängas i korridorerna. Ben och Radar och jag stod vid Radars skåp. ”Okej, få höra nu då, varför ringde du mig klockan tre på natten och ville ha Chuck Parsons adress?”

Just som jag stod och funderade på hur jag bäst skulle besvara den frågan fick jag se Chuck Parson komma gående emot oss. Jag satte armbågen i sidan på Ben och kastade en snabb blick på Chuck. Chuck hade förresten bestämt sig för att den bästa strategin var att raka av sig vänstern. ”Skit i helvete”, sa Ben.

Inom kort stack Chuck fram sitt vackert hårlösa ansikte mot mig medan jag kröp ihop mot skåpet. ”Vad glor ni på, era jävlar?”

”Ingenting”, sa Radar. ”Vi tittar i alla fall inte på dina ögonbryn.” Chuck snärtade till Radar, drämde handflatan i skåpet bredvid mitt och gick sedan därifrån.

”Har du gjort det där?” frågade Ben misstroget.

”Ni får aldrig berätta det för någon”, sa jag till dem. Och sedan tillade jag snabbt: ”Jag var med Margo Roth Spiegelman.”

Bens röst blev gäll av upphetsning. ”Var du med Margo Roth Spiegelman i natt? Klockan TRE PÅ NATTEN?” Jag nickade. ”Ensamma?” Jag nickade. ”Åh herregud, om du var ihop med henne måste du berätta varenda liten grej. Du måste skriva en uppsats åt mig om hur Margo Roth Spiegelmans bröst ser ut och känns. Trettio sidor minst!”

”Jag vill att du ritar en fotografiskt exakt teckning”, sa Radar.

”En skulptur skulle också duga”, tillade Ben.

Radar satte upp handen till hälften. Jag vände mig pliktskyldigast mot honom. ”Jo, jag undrar om du skulle kunna tänka dig att skriva en sestin om Margo Roth Spiegelmans bröst? De sex orden du får använda är: rosa, runda, fasta, mulliga, följsamma och kuddmjuka.”

”För min del”, sa Ben, ”så tycker jag att minst ett av orden borde vara buhbuhbuhbuh.”

”Det ordet tror jag inte att jag känner till”, sa jag.

”Det är ljudet från min mun när jag gör den patenterade Ben Starling Speedboat-konsten med en sockerpudding.” Varvid Ben mimade vad han skulle göra i den osannolika händelse att han någonsin kom i närheten av en urringning.

”Just nu”, sa jag, ”är det tusentals tjejer över hela USA som utan att begripa varför känner en kall kåre av skräck och fasa längs ryggraden. Förresten så var jag inte ihop med henne, ditt pervo.”

”Typiskt”, sa Ben. ”Jag är den ende kille jag känner som har stake nog att ge en sockerpudding vad hon vill ha, och den enda som aldrig får chansen.”

”Vilket förbluffande sammanträffande”, sa jag. Det var en dag som alla andra – fast tröttare. Jag hade hoppats att gårdagsnatten skulle förändra mitt liv, men det hade den inte gjort – åtminstone inte än.

Den andra ringningen ljöd. Vi sprang iväg till klassrummen.

Jag blev extremt trött under den första mattelektionen. Visserligen hade jag varit trött sedan jag vaknade, men det kändes taskigt att behöva kombinera den här tröttheten med matte. För att hålla mig vaken krafsade jag ner en lapp till Margo – inget jag någonsin skulle skicka till henne, bara en sammanfattning av mina favoritögonblick från natten innan – men inte ens det kunde hålla mig vaken. Vid något tillfälle slutade pennan helt enkelt röra sig och jag märkte att synfältet krympte och krympte och sedan försökte jag erinra mig om tunnelseende var ett symtom på trötthet. Jag kom fram till att det måste vara det, för det fanns bara en sak framför mig och det var mr Jiminez vid svarta tavlan och det var det enda min hjärna kunde ta in, så när mr Jiminez sa ”Quentin?” blev jag totalförvirrad. Det enda som hände i mitt universum var ju att mr Jiminez skrev på svarta tavlan och jag kunde inte begripa hur han kunde vara en både auditiv och visuell närvaro i mitt liv på en gång.

”Ja?” frågade jag.

”Hörde du frågan?”

”Ja?” frågade jag igen.

”Och du räckte upp handen för att svara?” Jag tittade upp och mycket riktigt var min hand i luften, men jag visste inte hur den hade hamnat där och jag visste bara på ett ungefär hur jag skulle bära mig åt för att ta ner den. Men sedan, efter avsevärd ansträngning, lyckades min hjärna säga åt min arm att sänka sig och armen lyckades göra det och slutligen sa jag: ”Jag skulle bara fråga om jag får gå på toaletten?”

”Visst, gå du”, sa han och sedan räckte någon upp handen och svarade på en fråga om någon sorts differentialekvation.

Jag gick bort till toaletten, stänkte vatten i ansiktet och lutade mig sedan över handfatet, tätt intill spegeln för en översyn. Jag försökte gnugga bort det blodsprängda ur ögonen, men det gick inte. Då fick jag en strålande idé. Jag gick in i ett bås, fällde ner locket, satte mig, lutade mig mot väggen och somnade. Sömnen varade i omkring sexton millisekunder innan det ringde in till nästa lektion. Jag reste mig upp och begav mig till latinsalen och sedan till fysiken och sedan var det äntligen fjärde timmen och jag letade upp Ben i matsalen och sa: ”Jag måste verkligen ta en tupplur eller något.”

”Vi tar Kholven och sticker och käkar lunch”, svarade han.

Kholven var en femton år gammal Buick som hade körts prickfritt av Bens alla tre äldre syskon och som nu, när turen kom till Ben, mest bestod av gaffatejp och spackel. Bilens fullständiga namn var Körd Hårt Och Lämnad Våt, eller KHOLV, men vi brukade kalla henne Kholven. Kholven gick inte på bensin, utan på det outtömliga bränsle som brukar kallas mänskligt hopp. Man satt på det brännheta plastsätet och hoppades att hon skulle starta; sedan vred Ben om nyckeln och motorn hostade till ett par gånger likt en fisk på torra land som sprätter i sina sista svaga dödsryckningar. Sedan måste man hoppas lite till och motorn hostade ytterligare ett par gånger. Man hoppades ännu mer och då äntligen startade den.

Ben startade Kholven och skruvade upp AC:n på max. Tre av de fyra fönstren gick inte ens att öppna. Luftkonditioneringen fungerade magnifikt, fast de första minuterna kom det bara hetluft ur ventilerna och blandade sig med den heta, kvava luften inne i bilen. Jag fällde passagerarsätet så långt bak det gick, så att jag nästan låg ner, och berättade allt för honom: Margo vid mitt fönster, Wal-Mart, hämnden, SunTrust Building, att vi gick in i fel hus, SeaWorld och det där med jag-kommer-att-sakna-dig.

Han avbröt mig inte en enda gång – Ben var en bra kompis på det viset att han inte avbröt – men när jag var klar ställde han omedelbart det som för honom var den mest trängande frågan.

”Vänta lite, det här med Jase Worthington, hur liten var den?”

”Krympningen kan ha spelat en viss roll, eftersom han var utsatt för avsevärd stress, men har du någonsin sett en blyertspenna?” frågade jag och Ben nickade. ”Okej, har du sett ett suddgummi?” Han nickade igen. ”Har du någonsin sett de där små suddflagorna som blir kvar på papperet efter det att man har suddat ut något?” Fler nickningar. ”Jag skulle tippa på tre suddflagor lång och en suddflaga bred”, sa jag. Ben hade fått ta en massa skit från killar som Jason Worthington och Chuck Parson, så jag tyckte att han var värd ett gott skratt. Men han skrattade inte. Han bara skakade sakta och vördnadsfullt på huvudet.

”Gud, vilken jäkla ligistbrud hon är.”

”Jag vet.”

”Hon är en sådan som antingen dör tragiskt vid tjugosju, som Jimi Hendrix och Janis Joplin, eller växer upp och vinner typ världens första nobelpris för coolhet.”

”Ja”, sa jag. Jag tröttnade sällan på att prata om Margo Roth Spiegelman, men å andra sidan var jag sällan så här trött. Jag lutade mig tillbaka mot det spruckna vinylnackstödet och somnade omedelbart. När jag vaknade hade jag en hamburgare i knäet, och en lapp. Måste gå, har lektion. Ses efter orkesterrepet.

Senare, efter den sista lektionen, satt jag lutad mot betongväggen utanför musiksalen och översatte Ovidius, medan jag försökte stänga ute den kvidande kakofonin där inifrån. Jag stannade alltid kvar i skolan en timme extra under orkesterrepetitionerna, för om jag stack före Ben och Radar skulle jag få utstå den outhärdliga förödmjukelsen att vara den enda avgångseleven på bussen hem.

När de var klara och vi hade kört iväg släppte Ben av Radar hemma hos honom alldeles vid Jefferson Parks ”centrum”, i närheten av där Lacey bodde. Sedan skjutsade han hem mig. Jag såg att Margos bil inte stod parkerad på hennes uppfart heller. Så hon hade inte skolkat för att sova. Hon hade skolkat för ett annat äventyr – ett äventyr utan mig. Hon hade antagligen ägnat dagen åt att smeta hårborttagningsmedel på huvudkudden hos några andra fiender. Jag kände mig lite förfördelad när jag gick in till mig, men hon visste förstås att jag ändå inte skulle ha hängt med henne – en dag i skolan var för viktig för mig. Och vem kunde förresten veta om det bara skulle bli en dag för Margos del? Hon kanske hade gett sig ut på ännu en tredagarstur till Mississippi eller gjort ett tillfälligt inhopp i cirkusen. Men det var förstås inget av det. Det var något jag inte kunde föreställa mig, som jag aldrig skulle kunna föreställa mig, eftersom jag inte kunde vara Margo.

Jag undrade vilka historier hon skulle komma hem med den här gången. Och jag undrade om hon skulle sitta mitt emot mig på lunchen och berätta någon av dem för mig. Kanske, tänkte jag, var det det här hon menade med ”Jag kommer att sakna dig”. Hon visste att hon skulle sticka någon annanstans på ännu en av sina korta respiter från Orlandos pappersvärld. Men kanske när hon kom tillbaka? Hon kunde inte vara med sina gamla vanliga kompisar de sista veckorna i skolan, så då kanske hon skulle vara med mig, trots allt.

Hon behövde inte vara borta länge förrän ryktena kom i svang. Ben ringde mig den kvällen efter middagen. ”Jag hörde att hon inte svarar i mobilen. Någon på Facebook sa att hon hade sagt att hon kanske skulle flytta in i en hemlig lagerlokal i Tomorrowland på Disney World.”

”Vad idiotiskt”, sa jag.

”Jag vet. Jag menar, Tomorrowland är tråkigast på hela Disney World. Någon annan sa att hon hade träffat en kille på nätet.”

”Löjligt”, sa jag.

”Visst, okej, men vad är det då som har hänt?”

”Hon är ensam någonstans och roar sig på ett sätt som vi bara kan gissa oss till”, sa jag.

Ben fnissade. ”Du menar att hon leker med sig själv?”

Jag stönade. ”Lägg av, Ben. Jag menar att hon gör Margogrejer, helt enkelt. Hittar på historier. Sätter världar i gungning.”

Den natten låg jag på sidan och stirrade ut genom fönstret och in i den osynliga världen utanför. Jag försökte somna, men så for ögonen upp bara för att kolla. Jag kunde inte låta bli att hoppas att Margo Roth Spiegelman skulle komma tillbaka till mitt fönster och släpa min trötta lekamen igenom ännu en natt jag aldrig skulle glömma.

11

Eftersom Margo brukade sticka iväg ganska ofta var det inga från skolan som gick skallgång eller så, men vi kände alla av hennes frånvaro. High school är varken en demokrati eller en diktatur – eller en anarkistisk stat, som folk ofta tror. High school är en monarki grundad på gudomlig rättvisa. När drottningen åker på semester förändras saker och ting. Närmare bestämt till det sämre. Det var till exempel under Margos Mississippiresa andra året som Becca startade det stora Blodige Ben-ryktet. Och det var ingen skillnad den här gången. Den lilla flickan som höll dammluckan på plats hade gett sig iväg. Översvämningen var oundviklig.

Den här morgonen var jag för en gångs skull färdig i tid för att åka med Ben till skolan. När vi kom fram stod alla ovanligt tysta utanför musiksalen. ”Har ni hört?” sa vår kompis Frank med stort allvar.

”Nej, vad då?”

”Chuck Parson, Taddy Mac och Clint Bauer tog Clints Tahoe och körde över tolv cyklar. De var första- och andra-årselevernas.”

”Helvete”, sa jag och skakade på huvudet.

Vår kompis Ashley tillade: ”Och i går satte folk upp våra telefonnummer på väggen på killtoan också – med snusk, alltså.”

Jag skakade på huvudet igen och vi försjönk alla i tystnad. Vi kunde inte skvallra för rektorn; vi hade prövat det när vi var små och det resulterade oundvikligen i fler bestraffningar. För det mesta var det bara att vänta tills någon som Margo påminde de andra om vilka omogna svinpälsar de var allihop.

Men Margo hade gett mig förutsättningar att starta en motoffensiv. Jag var just på väg att säga något, när jag i ögonvrån såg en storväxt individ komma springande emot oss i full fart. Han hade en svart skidmask på sig och bar på en stor grön vattenkanon av det mer avancerade slaget. När han sprang förbi knuffade han mig på axeln så att jag tappade balansen och föll åt vänster ner på den spruckna betongen. Så fort han kom fram till dörren vände han sig om och skrek åt mig: ”Om du jävlas med oss kommer vi att spöa ner dig.” Rösten var inte bekant.

Ben och de andra drog upp mig. Det gjorde ont i axeln, men jag ville inte göra någon grej av det. ”Hur gick det?” frågade Radar.

”Jo då, bra.” Nu gned jag mig på axeln.

Radar skakade på huvudet. ”Någon borde berätta för honom att även om folk kan ge en spö och även spöa upp en, så kan de inte ’spöa ner en’.” Jag skrattade. Någon nickade mot parkeringen och jag tittade upp lagom för att se två yngre killar komma gående emot oss, med T-shirtarna våta och tunga på sina magra överkroppar.

”Det var kiss!” ropade den ena till oss. Den andra sa ingenting; han höll bara undan händerna från T-shirten och det funkade så där. Jag kunde se rännilar från ärmen och ut på hans arm.

”Var det djurkiss eller människokiss?” frågade någon.

”Hur ska jag veta det! Skulle jag vara någon kissexpert, eller?”

Jag gick fram till killen. Jag lade handen på hans hjässa, det enda stället som verkade helt torrt. ”Vi tar hand om det här”, sa jag. Det ringde in för andra gången och Radar och jag rusade till mattesalen. När jag sjönk ner vid bänken råkade jag stöta i armbågen, så att smärtan strålade ut i axeln. Radar knackade på sitt anteckningsblock, där han hade ringat in en fråga: Axeln okej?

Jag skrev i hörnet av min anteckningsbok: Jämfört med de där små nedkissade stackarna har jag tillbringat morgonen på en regnbågsskimrande äng i ystra lekar med små hundvalpar.

Radar skrattade så mycket att mr Jiminez gav honom en skarp blick. Jag har en plan, skrev jag, men vi måste komma på vem det var.

Jasper Hanson, skrev Radar tillbaka och ringade in det flera gånger. Det var en överraskning.

Hur vet du det?

Såg du inte? skrev Radar. Den idioten hade sin egen fotbollströja på sig.

Jasper Hanson var ett par år yngre än vi. Jag hade alltid tyckt att han verkade harmlös och faktiskt rätt trevlig – på det där buffliga ”läget, mannen?”-sättet. Inte en sådan som skjuter kisskaskader på folk. I Winter Park High Schools styrande byråkrati var Jasper Hanson tillförordnad assisterande hjälpsekreterare för busstreck, ungefär. När en sådan kille blir befordrad till verkställande vice ordförande för urinskjutning krävs en omedelbar insats.

När jag kom hem den eftermiddagen skapade jag därför ett mejlkonto och skrev till min gamle vän Jason Worthington.

Från: mavenger@gmail.com

Till: jworthington90@yahoo.com

Ämne: Du, jag, Becca Arringtons hus, din penis etc.

Käre mr Worthington,

200 dollar i kontanter skall utbetalas till var och en av de 12 personer vars cyklar Era kolleger förstörde med hjälp av en Chevy Tahoe. Detta bör inte vara något bekymmer, med tanke på Era avsevärda tillgångar.

Klottret på killtoaletten måste upphöra.

Vattenpistoler? Med kiss? Seriöst? Väx upp.

Ni bör behandla Era skolkamrater med respekt, i synnerhet dem som i socialt hänseende är mindre lyckligt lottade än Ni.

Ni bör nog instruera medlemmarna i Ert gäng att visa en motsvarande omtänksamhet.

Jag inser att en del av de här kraven kommer att bli väldigt svåra att leva upp till. Å andra sidan kommer det också att bli väldigt svårt att inte dela bifogat fotografi med omvärlden.

Kära hälsningar,

Er vänlige granne och hämnare

Tolv minuter senare kom svaret.

Alltså Quentin, för ja, jag vet att det är du. Det var faktiskt inte jag som sprutade kiss på de där småkillarna. Tyvärr, jag har knappast någon kontroll över andra människors handlingar.

Mitt svar:

Mr Worthington,

Jag inser att Ni inte har kontroll över Chuck och Jasper. Men Ni förstår, jag befinner mig i en liknande situation. Jag har ingen kontroll över den lilla djävulen som sitter på min vänstra axel. Djävulen säger: ”SKRIV UT BILDEN SKRIV UT BILDEN SKRIV UT BILDEN SÄTT UPP DEN ÖVER HELA SKOLAN GÖR DET GÖR DET GÖR DET.” Men på min högra axel sitter det en liten vit ängel. Och ängeln säger: ”Fan, vad jag hoppas att alla de där killarna och tjejerna får sina pengar tidigt på måndag morgon.”

Det hoppas jag också, lilla ängel. Det hoppas jag också. Bästa hälsningar,

Er vänlige granne och hämnare

Han svarade inte och det behövdes inte heller. Allt var sagt.

Ben kom över efter middagen och vi spelade Resurrection, med en paus ungefär en gång i halvtimmen för att ringa Radar, som var på dejt med Angela. Vi hade lämnat elva meddelanden till honom, det ena mer obscent och störigt än det andra. Klockan var över nio när det ringde på dörren. ”Quentin!” ropade mamma. Ben och jag antog att det var Radar, så vi pausade spelet och gick ut i vardagsrummet. Chuck Parson och Jason Worthington stod i dörröppningen. Jag gick fram till dem och Jason sa: ”Läget, Quentin?” och jag nickade. Jason kastade en blick på Chuck, som tittade på mig och mumlade: ”Förlåt, Quentin.”

”För vad då?” frågade jag.

”För att jag sa åt Jasper att skjuta piss på de där småkillarna”, mumlade han. Han tystnade och sedan sa han: ”Och för cyklarna.”

Ben bredde ut armarna som för att krama om honom. ”Kom här”, sa han.

”Vad?”

”Kom här”, sa han igen. Chuck tog ett steg fram. ”Närmare”, sa Ben. Chuck stod mitt i dörröppningen nu, kanske en halvmeter från Ben. Utan förvarning satte Ben knytnäven i magen på Chuck. Chuck reagerade knappt, men han tog omedelbart sats för att göra mos av Ben. Då grep Jase honom i armen. ”Chilla lite”, sa Jase. ”Det där kan väl knappast ha gjort ont.” Jase sträckte fram handen till mig. ”Jag gillar din stil”, sa han. ”Jag menar, du är ett jävla svin. Men i alla fall.” Jag tog hans hand.

Sedan gick de, satte sig i Jases Lexus och backade ut från vår uppfart. Så fort jag hade stängt ytterdörren gav Ben upp ett högt stönande. ”Aaaaajjjj. Åh, käre gode Jesus, min hand.” Han försökte knyta den och gjorde en grimas. ”Chuck Parson måste ha haft en bok med hårda pärmar fastbunden på magen.”

”Det kallas för magmuskler”, förklarade jag.

”Åh fan. Jag har hört talas om sådana.” Jag gav honom en klapp i ryggen och vi gick tillbaka in på mitt rum för att spela Resurrection. Vi hade just satt igång spelet igen när Ben sa: ”Förresten, märkte du att Jase försvarade mig? Bara för att jag är så himla cool.”

”Ja, du sitter här en fredagskväll och spelar tevespel och håller dig om handen som du bröt när du försökte boxa en kille i magen. Inte undra på att Jase Worthington vill höja dig till skyarna.”

”Jag är åtminstone bra på Resurrection”, sa han, varpå han sköt mig i ryggen, trots att vi var i samma lag.

Vi spelade ett tag till, tills Ben helt enkelt kröp ihop på golvet med kontrollen tryckt mot bröstet och somnade. Jag var också trött – det hade varit en lång dag. Jag gissade att Margo skulle vara tillbaka på måndag, men jag kände ändå en viss stolthet över att ha varit den som hejdade vågen av idioter.

12

Varje morgon numera tittade jag ut genom mitt fönster för att kolla om det syntes något livstecken från Margos rum. Hon hade alltid rullgardinen neddragen, men sedan hon försvann hade hennes mamma eller någon dragit upp den, så att jag såg en liten flik av blå vägg och vitt tak. Den här lördagsmorgonen hade hon bara varit borta i två dygn, så jag trodde inte att hon skulle vara hemma än, men trots det kände jag en lätt besvikelse när jag såg att rullgardinen fortfarande var uppdragen.

Jag borstade tänderna och sedan, efter en hastig spark på Ben i ett försök att väcka honom, gick jag ut i shorts och T-shirt. Fem personer satt vid matbordet. Mamma och pappa. Margos mamma och pappa. Och en lång, kraftigt byggd afroamerikansk man med enorma glasögon och grå kostym. Han höll en brun pappersmapp i händerna.

”Öh, hej”, sa jag.

”Quentin”, frågade mamma, ”träffade du Margo i onsdags kväll?”

Jag gick in i matsalen och lutade mig mot väggen, så att jag stod rakt framför den främmande mannen. Jag hade redan tänkt ut svaret på den här frågan. ”Ja”, sa jag. ”Hon dök upp utanför mitt fönster ungefär vid tolvtiden och vi pratade lite och sedan fick mr Spiegelman syn på henne och hon gick hem igen.”

”Och det var allt? Träffade du henne efter det?” frågade mr Spiegelman. Han verkade alldeles lugn.

”Nej, hur så?” frågade jag.

Margos mamma svarade, gäll på rösten. ”Jo, du förstår”, sa hon, ”det verkar som om Margo har rymt hemifrån. Igen.” Hon suckade. ”Det här måste vara – vad är det, Josh, fjärde gången?”

”Jag har tappat räkningen”, svarade hennes pappa irriterat.

Då talade den afroamerikanske mannen. ”Det är femte gången ni gör en anmälan.” Mannen nickade mot mig och sa: ”Otis Warren, kriminalpolis.”

”Quentin Jacobsen”, sa jag.

Mamma reste sig och lade händerna på mrs Spiegelmans axlar. ”Debbie”, sa hon, ”jag är så ledsen. Du måste vara förtvivlad.” Jag kände igen det här tricket. Det var ett psykologiskt trick som kallades för empatiskt lyssnande. Man säger vad den andra känner, så att den ska känna sig förstådd. Mamma gör det med mig jämt och ständigt.

”Jag är inte förtvivlad”, sa mrs Spiegelman. ”Jag har fått nog.”

”Just precis”, sa mr Spiegelman. ”Vi har kallat på en låssmed som kommer i eftermiddag. Vi ska byta ut låsen. Hon är arton. Jag menar, mr Warren här har just sagt att det inte finns något vi kan göra …”

”Nja”, avbröt polisen, ”det var inte riktigt så jag sa. Jag sa att hon inte är minderårig och därmed har hon rätt att avvika från hemmet.”

Mr Spiegelman fortsatte att prata med mamma. ”Vi betalar gärna för att hon ska gå på college, men vi kan inte ge vårt stöd åt de här … de här dumheterna. Connie, hon är arton! Och fortfarande lika självisk! Hon måste få känna på några konsekvenser.”

Mamma tog bort händerna från mrs Spiegelman. ”Jag skulle vilja påstå att hon behöver kärleksfulla konsekvenser”, sa mamma.

”Jaha, men hon är inte din dotter, Connie. Hon har inte använt dig som dörrmatta de senaste tio åren. Vi har ett barn till att tänka på.”

”Och oss själva”, tillade mr Spiegelman och tittade upp på mig. ”Quentin, jag är ledsen att hon försökte dra in dig i sin lilla lek. Du kan ju bara föreställa dig hur … hur pinsamt det här är för oss. Du är så duktig och hon … ja.”

Jag tog ett steg ut från väggen och rätade på mig. Jag kände Margos föräldrar lite grann, men jag hade aldrig sett dem bete sig så jävligt. Inte undra på att hon var sur på dem på onsdagskvällen. Jag sneglade på polisen. Han bläddrade igenom några sidor i mappen. ”Hon brukar visst strö ut ett spår med brödsmulor efter sig, så att säga, stämmer det?”

”Ledtrådar”, sa mr Spiegelman och reste sig upp. Polisen hade lagt mappen på bordet och Margos pappa lutade sig fram för att titta i den tillsammans med honom. ”Ledtrådar överallt. Den där gången när hon rymde till Mississippi åt hon bokstavskex innan och lämnade kvar fyra stycken på matbordet: ett M, ett I, ett S och ett P. Hon blev besviken när vi inte pusslade ihop dem, men när hon äntligen kom tillbaka sa jag till henne: ’Hur ska vi kunna hitta dig när allt vi vet är Mississippi? Det är en stor delstat, Margo!’”

Polisen harklade sig. ”Och hon lämnade Mimmi Pigg på sängen när hon var en hel natt inne på Disney World.”

”Ja”, sa hennes mamma. ”Ledtrådarna. De där fåniga ledtrådarna. Men man kan aldrig följa dem någonstans, tro mig.”

Polisen tittade upp från sina anteckningar. ”Vi gör en efterlysning, naturligtvis, men vi kan inte tvinga henne att komma hem. Ni kanske inte kan vänta er att få hem henne igen inom den närmaste framtiden.”

”Jag vill inte få hem henne.” Mrs Spiegelman satte en pappersnäsduk till ögonen, fast jag hörde ingen gråt i hennes röst. ”Jag vet att det är hemskt, men det är sant.”

”Deb”, sa mamma med sin psykologröst.

Mrs Spiegelman skakade bara på huvudet – minsta tänkbara skakning. ”Vad ska vi göra? Vi har kontaktat polisen. Vi har gjort en anmälan. Hon är vuxen, Connie.”

”Hon är er vuxna”, sa mamma, fortfarande lugn.

”Men snälla Connie. Är det sjukt att vara glad för att hon är ute ur huset? Det är klart att det är sjukt. Men hon var en sjukdom i den här familjen! Hur ska man kunna leta efter någon som tydligt visar att hon inte vill bli hittad, som alltid lämnar ledtrådar som inte leder någonstans, som ständigt rymmer hemifrån? Det kan man inte!”

Mamma och pappa utbytte en blick och sedan vände sig polisen till mig. ”Skulle vi kunna prata lite i enrum, grabben?” Jag nickade. Vi hamnade i mina föräldrars sovrum, han i en fåtölj medan jag satt på sängkanten.

”Grabben”, sa han när han väl hade satt sig till rätta, ”jag ska ge dig ett gott råd: Jobba aldrig åt staten. För när man jobbar åt staten så jobbar man åt folket. Och när man jobbar åt folket måste man interagera med folket, till och med med Spiegelmans.” Jag skrattade lite.

”Jag ska vara uppriktig mot dig. De där människorna vet lika mycket om att vara föräldrar som jag vet om att banta. Jag har haft med dem att göra förut och jag gillar dem inte. Jag struntar i om du berättar för hennes föräldrar var hon är, men jag skulle uppskatta om du berättade det för mig.”

”Jag vet inte”, sa jag. ”Det gör jag faktiskt inte.”

”Vet du, jag har tänkt på den här tjejen. Det där hon håller på med – hon bryter sig in på Disney World till exempel, eller hur? Hon åker till Mississippi och lämnar bokstavskex framme som ledtrådar. Hon drar ihop ett gäng som sveper in hus i toalettpapper.”

”Hur vet du det?” Två år tidigare hade Margo gått i spetsen för att svepa in tvåhundra hus i toalettpapper på en och samma kväll. Jag behöver väl inte nämna att jag inte var inbjuden till det äventyret.

”Jag har jobbat med det här fallet förut. Så du förstår, jag behöver hjälp med ett par saker: Vem planerar de här grejerna? Vem hittar på de här tokiga idéerna? Hon är den som utför alltihop, den som är galen nog att göra det. Men vem planerar det? Vem sitter där med anteckningsböckerna fulla med diagram och räknar ut hur mycket toapapper man behöver för att vira in alla de där husen?”

”Det är väl hon, antar jag.”

”Men hon kanske har en medhjälpare, någon som hjälper henne att göra alla de här avancerade, utarbetade sakerna. Och den som känner till hennes hemlighet är kanske inte den man först tror, som hennes bästis eller hennes pojkvän. Det kanske är någon man inte skulle komma att tänka på omedelbart”, sa han. Han drog in luft och skulle just säga något mer när jag avbröt honom.

”Jag vet inte var hon är”, sa jag. ”Jag lovar och svär.”

”Jag ville bara kolla det, grabben. Och någonting vet du ju? Vi kan väl börja där?” Jag berättade allt för honom. Jag litade på karln. Han antecknade lite medan jag pratade, men inte så ingående. Och något med att berätta det för honom och att han skrev i anteckningsboken och att hennes föräldrar var så korkade – något med allt det här gjorde mig för första gången medveten om att hon kanske var borta för gott. Jag kände hur oron fick mig att andas stötigt så fort jag slutade prata. Polisen sa inget mer på en stund. Han bara lutade sig fram i stolen och stirrade förbi mig tills han hade kommit på vad det nu var han väntade på. Sedan började han prata igen.

”Hör här, grabben. Så här går det till: Vi har en ung person – oftast en flicka – som är en fri själ och inte kommer alltför bra överens med sina föräldrar. De här ungdomarna är som fastknutna heliumballonger. De rycker i snöret, kämpar och drar och så händer det något som får snöret att gå av och de svävar iväg. Sedan kanske man aldrig får se den ballongen mer. Den landar i Kanada eller något, får jobb på en restaurang och innan ballongen vet ordet av har den serverat kaffe på samma hak åt samma jävlar i trettio år. Eller också kanske vinden blåser hem ballongen igen efter tre, fyra år eller tre, fyra dagar, för att den behöver pengar, har nyktrat till eller saknar lillbrorsan. Men jag ska säga dig, grabben, att sådana där snören går av jämt och ständigt.”

”Ja, me…”

”Jag är inte klar, grabben. Grejen med de här ballongerna är att det finns så jäkla många. Himlen är smockfull av dem, de stöter emot varandra medan de svävar hit och dit, och var och en av de där jäkla ballongerna hamnar på mitt skrivbord förr eller senare och till slut så kan man tappa modet. Överallt dessa ballonger, alla med en mamma eller en pappa eller, Gud förbjude, båda delarna. Efter ett tag kan man inte längre skilja dem ifrån varandra. Man tittar upp på alla ballongerna i himlen och man ser alla ballongerna, men man kan inte se varje ballong för sig.” Han tystnade och drog häftigt efter andan, som om han just kom på någonting. ”Men så, någon gång emellanåt, råkar man prata med en storögd kille med stort, yvigt hår och då vill man ljuga för honom eftersom han verkar vara en bra grabb. Och man tycker synd om den här killen, för det enda som är värre än den där himlen full med ballonger som man själv ser, det är vad han ser: En klarblå himmel med en enda ballong på. Men när det där snöret väl går av, grabben, så kan man inte knyta fast det igen. Förstår du vad jag menar?”

Jag nickade, fast jag var inte säker på att jag förstod egentligen. Han reste sig upp. ”Jag tror faktiskt att hon kommer hem snart, grabben. Om det är till någon tröst.”

Jag gillade bilden av Margo som ballong, men jag gissade att inspektören i sin poetiska iver hade trott att jag var oroligare än jag var. Jag visste att hon skulle komma hem. Luften skulle gå ur henne och hon skulle sväva tillbaka till Jefferson Park. Det hade hon ju alltid gjort förut.

Jag följde med polisen tillbaka in i matsalen och sedan sa han att han ville gå med hem till Spiegelmans och titta lite i hennes rum. Mrs Spiegelman kramade om mig och sa: ”Du har alltid varit en sådan duktig pojke. Jag är ledsen att hon någonsin blandade in dig i de här dumheterna.” Mr Spiegelman skakade hand med mig och sedan gick de. Så fort dörren hade stängts sa pappa: ”Oj.”

”Oj”, instämde mamma.

Pappa lade armen om mig. ”En väldigt oroväckande dynamik där, eller vad säger du?”

”Vilka jävla idioter”, sa jag. Mina föräldrar blev alltid så glada när jag svor inför dem. Jag såg på dem hur de sken upp. Det var ett tecken på att jag litade på dem, att jag var mig själv med dem. Men nu verkade de ledsna i alla fall.

”Deras narcissism får sig en törn varje gång hon agerar ut”, sa pappa till mig.

”Det hindrar dem från att vara välfungerande föräldrar”, tillade mamma.

”Vilka jävla idioter”, sa jag igen.

”Ärligt talat”, sa pappa, ”så har de säkert rätt. Hon behöver säkert uppmärksamhet. Gud vet att jag också skulle behöva uppmärksamhet om jag hade de där båda som föräldrar.”

”När hon kommer tillbaka”, sa mamma, ”så kommer hon att bli förtvivlad. Att bli övergiven på det viset! Utestängd just när man behöver bli älskad som mest.”

”Hon kanske skulle kunna bo här när hon kommer tillbaka”, sa jag och medan jag sa det hörde jag själv vilken fantastiskt bra idé det var. Mamma lyste också upp, men hon såg något i pappas blick och svarade mig på sitt vanliga, välavvägda sätt.

”Ja, hon skulle självklart vara välkommen, men det skulle medföra vissa utmaningar – med tanke på att vi bor granne med Spiegelmans. Men när hon kommer tillbaka till skolan, så säg gärna till henne att hon är välkommen hit och om hon inte vill bo hos oss så finns det många andra möjligheter som vi gärna diskuterar.”

Just då kom Ben ut, med en kalufs som tycktes trotsa tyngdlagen. ”Mr och mrs Jacobsen – trevligt att ses.”

”God morgon, Ben. Jag visste inte att du skulle sova över.”

”Inte jag heller, ärligt talat”, sa han. ”Vad är det som har hänt?”

Jag berättade för Ben om polisen och Spiegelmans och att Margo tekniskt sett var en saknad vuxen. När jag hade berättat färdigt nickade han och sa: ”Vi borde nog diskutera den här saken över en ångande het tallrik Resurrection.” Jag log och följde med honom in på mitt rum igen. Radar kom över strax efteråt och så fort han kom blev jag utsparkad ur laget, för vi stod inför ett svårt uppdrag och trots att det faktiskt var jag som ägde Resurrectionspelet var jag inte särskilt bra på det. Medan jag såg dem traska genom en demoninvaderad rymdstation sa Ben: ”En goblin, Radar, en goblin.”

”Jag ser honom.”

”Kom hit, din lille otäcking”, sa Ben med kontrollen ryckande i handen. ”Pappa ska sätta dig i en segelbåt över floden Styx.”

”Hörde jag verkligen grekisk mytologi i ditt skitsnack?” frågade jag.

Radar skrattade. Ben började hamra på knappar medan han skrek: ”Det där ska du få äta upp, din jäkla goblin! Precis som Zeus åt upp Metis!”

”Jag tror nog att hon är här igen på måndag”, sa jag. ”Man vill inte missa för mycket i skolan, inte ens om man är Margo Roth Spiegelman. Hon kanske kan bo här fram till examen.”

Radar svarade mig på det korthuggna sättet man gör när man spelar Resurrection. ”Jag fattar inte ens varför hon stack, var det bara en imp rakt fram nej ta strålpistolen för att hon var olyckligt kär, helt enkelt? Jag skulle ha trott att hon var var är kryptan är den till vänster immun mot sådant.”

”Nej”, sa jag. ”Jag tror inte att det var det. Inte bara det, åtminstone. Hon verkar hata Orlando; hon kallade det för en pappersstad. För att allt är falskt och bräckligt. Jag tror att hon helt enkelt ville ta semester från allt sådant.”

Jag råkade kasta en blick ut genom fönstret och såg genast att någon – antagligen polisen – hade dragit ner rullgardinen i Margos rum. Men det var inte rullgardinen jag såg. I stället såg jag en svartvit affisch, fasttejpad på rullgardinens utsida. På fotot står en man, lite kutryggig, och tittar rakt fram. En cigarrett dinglar i munnen på honom. Han har en gitarr på axeln och gitarren är målad med orden: DEN HÄR MASKINEN DÖDAR FASCISTER.

”Det är något i Margos fönster.” Tevespelsmusiken tystnade och Radar och Ben ställde sig på knä på var sin sida om mig. ”Vad är det som är nytt?” frågade Radar.

”Jag har sett baksidan på den där rullgardinen en miljon gånger”, svarade jag, ”men jag har aldrig förut sett den där affischen.”

”Skumt”, sa Ben.

”Margos föräldrar sa nu i morse att hon lämnar ledtrådar efter sig ibland”, sa jag. ”Men aldrig några som är så tydliga att man hinner hitta henne innan hon kommer hem.”

Radar hade redan mobilen uppe; han sökte på Omnictionary efter citatet. ”Det är en bild på Woody Guthrie”, sa han. ”En folksångare, 1912 till 1967. Sjöng om arbetarklassen. ’This Land Is Your Land.’ Något av en kommunist. Hm, inspirerade Bob Dylan.” Radar spelade en snutt av en av hans låtar – en gäll, raspig röst som sjöng om fackföreningar.

”Jag ska mejla killen som skrev huvudparten av den här sidan och kolla om det finns något tydligt samband mellan Guthrie och Margo”, sa Radar.

”Jag kan inte föreställa mig att hon skulle gilla hans låtar”, sa jag.

”Allvarligt talat”, sa Ben. ”Killen låter som en alkoholiserad Grodan Kermit med strupcancer.”

Radar öppnade fönstret och stack ut huvudet, vände sig hit och dit. ”Fast det ser definitivt ut som om hon har satt upp den för din skull, Q. Eller känner hon någon annan som kan se det här fönstret?” Jag skakade på huvudet.

Efter ett ögonblick tillade Ben. ”Hans sätt att stirra på oss – det är typ som ’titta på mig’. Och ser ni hur han håller huvudet? Det ser inte ut som om han står på en scen, det ser ut som om han står i en dörröppning eller något.”

”Jag tror att han vill att vi ska komma in”, sa jag.

13

Vi hade inte utsikt mot ytterdörren eller garaget från mitt rum: för att få det måste vi sitta i vardagsrummet. Så medan Ben fortsatte att spela Resurrection gick Radar och jag ut i vardagsrummet och låtsades titta på teve medan vi höll uppsikt över Spiegelmans ytterdörr genom perspektivfönstret och väntade på att Margos mamma och pappa skulle gå ut. Warrens svarta Crown Victoria stod kvar på uppfarten.

Han åkte efter ungefär en kvart, men varken garageporten eller ytterdörren öppnades igen på ytterligare en timme. Radar och jag tittade på en smårolig komedi och jag hade just börjat komma in i handlingen när Radar sa: ”Garageporten.” Jag for upp från soffan och gick närmare fönstret så att jag kunde se tydligt vilka som satt i bilen. Både mr och mrs Spiegelman. Ruthie var kvar hemma. ”Ben!” ropade jag. Han dök upp direkt och medan Spiegelmans svängde av från Jefferson Way till Jefferson Road rusade vi ut i den tryckande förmiddagsvärmen.

Vi gick över Spiegelmans gräsmatta och fram till ytterdörren. Jag ringde på och hörde Myrna Mountweazels tassar krafsa på brädgolvet innan hon började skälla som en galning och stirrade på oss genom sidorutan. Ruthie öppnade dörren. Hon var en gullig tjej, kanske elva.

”Hej, Ruthie.”

”Hej, Quentin”, sa hon.

”Är dina föräldrar hemma?”

”De åkte nyss”, sa hon. ”De skulle till Target och handla.” Hon hade Margos stora ögon, fast nötbruna. Hon tittade upp på mig, oroligt spänd kring munnen. ”Träffade du polisen?”

”Ja”, sa jag. ”Han verkade trevlig.”

”Mamma säger att det är som om Margo har börjat på college tidigare.”

”Ja”, sa jag och tänkte att det enklaste sättet att lösa ett mysterium är att bestämma sig för att det inte finns något mysterium att lösa. Men nu tycktes det ändå stå klart att hon hade lämnat ledtrådar till ett mysterium efter sig.

”Du Ruthie, vi skulle behöva titta i Margos rum”, sa jag. ”Men grejen är – det är som när Margo ber dig göra något topphemligt. Det är så det är för oss nu.”

”Margo gillar inte att folk går in i hennes rum”, sa Ruthie. ”Utom jag. Och ibland mamma.”

”Men vi är ju hennes kompisar.”

”Hon gillar inte att hennes kompisar går in i hennes rum”, sa Ruthie.

Jag böjde mig ner mot henne. ”Snälla Ruthie.”

”Och ni vill inte att jag ska säga något till mamma och pappa”, sa hon.

”Precis.”

”Fem dollar”, sa hon. Jag var på väg att börja förhandla, men då tog Radar fram en femdollarssedel och gav den till henne. ”Om jag ser bilen på uppfarten säger jag till”, sa hon i samförstånd.

Jag satte mig på knä för att klappa om den åldrande men alltid lika entusiastiska Myrna Mountweazel ordentligt och sedan rusade vi uppför trappan till Margos rum. När jag lade handen på dörrhandtaget slog det mig att jag inte hade sett hela Margos rum sedan jag var kring tio.

Jag gick in. Mycket mer välstädat än man skulle ha väntat sig av Margo, fast det kanske var hennes mamma som hade plockat i ordning. Till höger om mig stod ett klädskåp som var fyllt till bristningsgränsen. På insidan av dörren satt en skohylla med tio, tjugo par skor, från ballerina till högklackade balskor. Det kunde inte vara mycket som saknades där.

”Jag har datorn här”, sa Radar. Ben fingrade på rullgardinen. ”Affischen är fasttepjad”, sa han. ”Bara vanlig tejp. Inget kraftigare.”

Den stora överraskningen syntes på väggen närmast datorbordet: bokhyllor lika höga som jag var lång och dubbelt så breda, fyllda med vinylskivor. Hundratals skivor. ”John Coltranes A Love Supreme ligger på skivspelaren”, sa Ben.

”Herregud, det är ett helt suveränt album”, sa Radar utan att vända blicken från datorn. ”Tjejen har smak.” Jag tittade undrande på Ben, som sa: ”Han var saxofonist.” Jag nickade.

”Jag kan inte fatta att Q aldrig har hört talas om Coltrane”, sa Radar medan han fortsatte att skriva. ”Tranes saxofonspel är utan jämförelse det mest övertygande beviset på Guds existens som jag någonsin har stött på.”

Jag började titta igenom skivorna. De stod i alfabetisk ordning, efter artist, så jag gjorde en snabb genomgång av G. Dizzy Gillespie, Jimmie Dale Gilmore, Green Day, uided by Voices, George Harrison. ”Hon har typ varenda musiker i hela världen utom Woody Guthrie”, sa jag. Sedan började jag om igen från A.

”Alla hennes skolböcker är kvar här”, hörde jag Ben säga. ”Och några andra böcker på nattduksbordet. Ingen dagbok.”

Men jag var uppfylld av Margos skivsamling. Hon gillade allt. Jag hade aldrig kunnat föreställa mig att hon lyssnade på alla de här gamla skivorna. Jag hade sett henne lyssna på musik när hon var ute och sprang, men jag hade aldrig anat en sådan här besatthet. De flesta banden hade jag aldrig hört talas om och det var en överraskning för mig att man fortfarande gav ut vinylskivor med nyare grupper.

Jag fortsatte att gå igenom A-skivorna och sedan B-skivorna – tog mig fram genom Beatles och Blind Boys of Alabama och Blondie. Jag började bläddra snabbare, så snabbt att jag inte ens såg baksidan på Billy Braggs Mermaid Avenue förrän jag var framme vid Buzzcocks. Jag hejdade mig, bläddrade tillbaka och drog ut Billy Bragg-skivan. På framsidan var ett foto av radhus i en stad. Men på baksidan stirrade Woody Guthrie på mig, med cigarretten mellan läpparna och en gitarr med texten DEN HÄR MASKINEN DÖDAR FASCISTER.

”Kolla”, sa jag. Ben tittade.

”Skit i helvete”, sa han. ”Snyggt fynd.” Radar svängde runt på stolen och sa: ”Imponerande. Undrar vad det är i fodralet.”

Dessvärre var det bara en lp-skiva. Lp-skivan såg ut som lp-skivor brukar. Jag lade den på Margos skivspelare, lyckades till slut hitta startknappen och lade på stiftet. Det var en kille som sjöng Woody Guthrie-låtar. Han sjöng bättre än Woody Guthrie.

”Vad är det, bara ett sjukt sammanträffande?”

Ben höll i skivfodralet. ”Titta här”, sa han. Han pekade på låtlistan. Låttiteln ”Walt Whitman’s Niece” var inringad med smal, svart kulspetslinje.

”Intressant”, sa jag. Margos mamma hade sagt att Margos ledtrådar aldrig ledde någon vart, men nu visste jag att Margo hade skapat en kedja av ledtrådar – och det såg ut som om hon hade gjort dem till mig. Jag tänkte direkt på när vi var i SunTrust Building och hon sa åt mig att hon gillade mig bättre när jag var självsäker. Jag vände på skivan och spelade den. ”Walt Whitman’s Niece” var första låten på sidan två. Inte dålig, faktiskt.

Då såg jag Ruthie stå i dörren. Hon tittade på mig. ”Har du några ledtrådar åt oss, Ruthie?” Hon skakade på huvudet. ”Jag har redan letat”, sa hon dystert. Radar såg på mig och nickade mot Ruthie.

”Kan du vara snäll och hålla vakt så att inte din mamma kommer in?” frågade jag. Hon nickade och gick. Jag stängde dörren.

”Vad är det?” frågade jag Radar. Han vinkade fram oss till datorn. ”Veckan innan Margo stack var hon ute en massa på Omnictionary. Jag ser det på hur många minuter hon var inloggad med sitt användarnamn, som hon hade listat bland sina lösenord. Men hon har raderat sökhistorien, så jag kan inte se vad hon tittade på.”

”Du Radar, kolla upp vem Walt Whitman var”, sa Ben.

”Han var poet”, svarade jag. ”1800-talet.”

”Toppen”, sa Ben och himlade med ögonen. ”Poesi.”

”Vad är det för fel med det?” frågade jag.

”Poesi är så emo”, sa han. ”Oh, en sådan smärta. En sådan smärta. Det regnar alltid. I min själ.”

”Ja, det där var nog Shakespeare”, sa jag avfärdande. ”Hade Whitman någon niece?” frågade jag Radar. ”Broreller systerdotter”, förtydligade jag, men han var redan ute på Whitmans Omnictionarysida. En kraftig kille med jättestort helskägg. Jag hade aldrig läst något av honom, men han såg ut som en bra poet.

”Hm, ingen som är känd. Det står att han hade ett par bröder, men det står inte om de hade barn. Jag kan nog ta reda på det om du vill.” Jag skakade på huvudet. Det verkade inte stämma. Jag återgick till att undersöka rummet. På den nedersta hyllan i skivsamlingen stod det också några böcker – skolkataloger från när vi var små, ett slitet exemplar av Outsiders – och några tonårstidningar. Definitivt inget som hade med Walt Whitmans niece att göra.

Jag tittade igenom böckerna på nattduksbordet. Inget av intresse. ”Det skulle passa in perfekt att hon hade en bok med hans dikter”, sa jag. ”Men det verkar hon inte ha.”

”Jo, det har hon!” sa Ben ivrigt. Jag gick fram till bokhyllorna där han satt på knä, och nu såg jag det. Jag hade helt missat den tunna boken på nedersta hyllan, inkilad mellan två skolkataloger. Walt Whitman. Strån av gräs. Jag drog fram boken. Det var ett foto av Whitman på omslaget. Hans ljusa ögon stirrade rakt på mig.

”Inte illa”, sa jag till Ben.

Han nickade. ”Nej. Kan vi sticka härifrån nu? Kalla mig gammaldags, men jag vill helst inte vara här när Margos föräldrar kommer hem.”

”Är det något vi missar?”

Radar reste sig upp. ”Det ser faktiskt ut som om hon drar en ganska rak linje. Det måste finnas något i den där boken. Fast det är skumt – jag menar, inte för att vara taskig, men om hon brukade lämna ledtrådar till sina föräldrar, varför skulle hon då lämna dem till dig den här gången?”

Jag ryckte på axlarna. Jag hade inget svar, men naturligtvis hade jag mina förhoppningar. Kanske Margo behövde se bevis på att jag kunde vara självsäker. Kanske ville hon bli hittad den här gången, men av mig. Kanske hade hon valt mig nu igen – precis som hon hade valt mig den längsta natten av alla. Och kanske oanade rikedomar väntade den som fann henne.

Ben och Radar gick strax efter det att vi kommit tillbaka hem till mig, sedan de båda hade tittat igenom boken och inte hittat några uppenbara ledtrådar. Jag tog lite kall lasagne ur kylen till lunch och gick in på mitt rum med Walt. Det var en pocketversion av den första utgåvan av Strån av gräs. Jag läste lite i inledningen och bläddrade sedan igenom boken. Det var flera citat som var understrukna med blått, samtliga i den episkt långa dikt som heter ”Sången om mig själv”. Och det var två rader i dikten som var understrukna med grönt:

Bort med låsen från dörrarna!

Ja, bort med dörrarna från gångjärnen!

Jag ägnade nästan hela eftermiddagen åt att försöka få grepp om citatet, för jag tänkte att det kanske var Margos sätt att säga åt mig att bli mer rebellisk eller så. Och dessutom läste jag och läste om allt som var understruket med blått:

Du behöver inte längre lära dig i andra eller i tredje hand … eller
se genom de dödas ögon … eller hämta näring från böckernas
gengångare,
jag vandrar till fots och min resa är evig

Allt går vidare och strävar uppåt … och ingenting förgås,

Att dö är inte det vi trodde, men härligare.

Om ingen annan är varse detta är jag tillfreds,

Och om alla är det är jag också tillfreds.

De sista tre stroferna i ”Sången om mig själv” var också understrukna.

Jag testamenterar mig själv till jorden och återuppstår som det gräs
jag älskar,

Vill du träffa mig igen, titta då under dina skosulor.

Knappast lär du förstå vem jag är eller vad jag menar,

Men jag skall ändå vara dig en hälsodryck

Och rena och stärka ditt blod.

Hittar du mig inte genast, tappa inte modet,

Finns jag inte där du söker, så leta någon annanstans.

Vet att jag stannar och väntar på dig

Det blev en helg av läsning, då jag försökte hitta henne i fragmenten av dikten hon hade lämnat åt mig. Jag lyckades aldrig komma någon vart med de där raderna, men jag tänkte ändå på dem hela tiden, för jag ville inte göra henne besviken. Hon ville att jag skulle kasta ut en lina, spänna en sträng, hitta platsen där hon satt och väntade på mig, följa spåret av brödsmulor tills det slutade hos henne.

14

På måndag morgon hände något märkvärdigt. Jag var försenad som vanligt och sedan släppte mamma av mig vid skolan som vanligt och sedan stod jag ute och pratade med alla ett tag som vanligt och sedan gick Ben och jag in som vanligt. Men så fort vi svängde upp ståldörren fick Ben ett uttryck i ansiktet som var ett mellanting mellan upphetsning och panik, som om han just hade blivit uppkallad på scenen för att assistera en trollkarl i ett såga-itu-trick. Jag följde hans blick framåt i korridoren.

Superkort jeanskjol. Tajt vit T-shirt med djup urringning. Den sortens ben som får en att uppskatta ben. Håret i perfekta bruna lockar. En laminerad knapp med texten VÄLJ MIG TILL BALENS DROTTNING. Lacey Pemberton. På väg emot oss. Utanför musiksalen.

”Lacey Pemberton”, viskade Ben, fast hon var kanske tre steg ifrån oss och kunde höra honom klart och tydligt och till och med slängde åt honom ett låtsasblygt leende när hon hörde sitt namn.

”Quentin”, sa hon till mig och jag blev mest av allt förbluffad över att hon visste vad jag hette. Hon nickade åt mig och jag följde med henne förbi musiksalen, bort till en rad med skåp. Ben höll jämna steg med mig.

”Hej, Lacey”, sa jag när hon väl hade stannat. Jag kände lukten av hennes parfym och kom ihåg att det var så det hade luktat i hennes SUV. Jag mindes det krasande ljudet från havskatten när Margo och jag smällde ner sätet.

”Jag hörde att du var med Margo.”

Jag bara tittade på henne.

”Den där natten med fisken? I min bil? Och i Beccas garderob? Och genom Jases fönster?”

Jag fortsatte att titta. Jag visste inte riktigt vad jag skulle säga. Man kan leva ett långt och äventyrligt liv utan att någonsin bli tilltalad av Lacey Pemberton, så när det trots allt inträffar vill man inte säga något dumt. Så Ben talade i mitt ställe. ”Ja, de var tillsammans då”, sa Ben, som om Margo och jag var nära vänner.

”Var hon arg på mig?” frågade Lacey efter en kort paus. Hon tittade ner så att jag kunde se hennes bruna ögonskugga.

”Vad?”

Hon talade tyst, stakade sig lite, och plötsligt var Lacey Pemberton inte Lacey Pemberton. Hon var bara – typ en människa. ”Var hon sur på mig för något?”

Jag funderade ett tag på hur jag skulle svara på den frågan. ”Nja, hon var mest lite besviken över att du inte hade berättat för henne om Jase och Becca, men du känner ju Margo. Hon kommer över det.”

Lacey började gå därifrån längs korridoren. Ben och jag lät henne gå, men då saktade hon ner. Hon ville att vi skulle följa med. Ben stötte till mig med armbågen och sedan började vi gå tillsammans. ”Jag visste inte ens det där med Jase och Becca. Det är det som är grejen. Gud vad jag hoppas att jag får förklara det för henne snart. Ett tag var jag riktigt orolig att hon kanske hade gett sig av på riktigt, typ, men sedan öppnade jag hennes skåp, för jag kan koden och hon har fortfarande alla bilder uppe och allt och alla böckerna står kvar.”

”Det låter bra”, sa jag.

”Ja, men det har gått typ fyra dagar. Det är nästan rekord för henne. Och det här har verkligen varit skitjobbigt, för Craig visste det och jag blev så förbannad på honom för att han inte berättade det för mig att jag gjorde slut med honom. Så nu har jag ingen dejt till balen och min bästis är borta någonstans, i New York eller var hon nu kan vara, och tror att jag har gjort något som jag ALDRIG skulle göra.” Jag kastade en blick på Ben. Ben kastade en blick tillbaka.

”Jag måste till lektionen”, sa jag. ”Men varför skulle hon vara i New York?”

”Jag tror att hon sa till Jase kanske två dagar innan hon stack att New York var det enda stället i Amerika där man kunde leva ett någorlunda okej liv. Det kanske bara var något hon sa. Jag vet inte.”

”Okej, jag måste sticka”, sa jag.

Jag var säker på att Ben aldrig skulle lyckas övertala Lacey att gå på balen med honom, men jag tyckte ändå att han var värd en chans. Jag småsprang genom korridorerna mot mitt skåp, gnuggade Radar i hans snaggade huvud när jag sprang förbi honom. Han pratade med Angela och en yngre tjej som var med i orkestern. ”Tacka inte mig. Tacka Q”, hörde jag honom säga till tjejen och hon ropade: ”Tack för mina tvåhundra dollar!” Utan att vända mig om ropade jag: ”Tacka inte mig, tacka Margo Roth Spiegelman!” för det var ju hon som hade gett mig verktygen som jag behövde.

Jag gick fram till mitt skåp och tog ut räknehäftet, men sedan stannade jag bara kvar, till och med efter andra ringningen, stod stilla mitt i korridoren medan folk skyndade förbi mig i båda riktningarna, som om jag var fildelaren på deras motorväg. En till, en kille, tackade mig för sina tvåhundra dollar. Jag log mot honom. Skolan kändes mera som min än under alla fyra år jag hade gått där. Vi hade skipat någon form av rättvisa åt de cykelberövade orkesternördarna. Lacey Pemberton hade pratat med mig. Chuck Parson hade bett om ursäkt.

De här korridorerna var så välbekanta för mig – och äntligen började det kännas som om jag var välbekant för dem. Jag stod där när den tredje ringningen ljöd och trängseln glesnade. Först då gick jag in i mattesalen och satte mig ögonblicket efter det att mr Jiminez hade inlett ännu en föreläsning utan slut.

Jag hade tagit med mig Margos Strån av gräs till skolan och jag började läsa de understrukna delarna i ”Sången om mig själv” igen, under bänken medan mr Jiminez skrev sina tal på tavlan. Där fanns inga direkta referenser till New York, så vitt jag kunde se. Efter en liten stund skickade jag över boken till Radar och han tittade på den ett tag innan han skrev i det hörn av sitt räknehäfte som var närmast mig: De gröna understrykningarna måste betyda något. Hon kanske vill att du ska öppna dörren till ditt medvetande? Jag ryckte på axlarna och skrev tillbaka: Eller också kanske hon bara läste dikten två olika dagar med två olika understrykningspennor.

Ett par minuter senare, när jag tittade på klockan för bara trettiosjunde gången, såg jag Ben Starling stå utanför klassrumsdörren med en balbiljett i handen och dansa en spastisk jigg.

När det ringde ut till lunch rusade jag bort till skåpet, men på något sätt hade Ben hunnit före och av någon anledning pratade han med Lacey Pemberton. Han hängde över henne, lutade sig lite framåt så att han kunde se henne i ansiktet medan han pratade. Ibland kunde jag känna mig lite klaustrofobisk när jag pratade med Ben, och jag var inte ens en snygg tjej.

”Hej”, sa jag när jag kom fram till dem.

”Hej”, svarade Lacey och tog demonstrativt ett steg bort från Ben. ”Ben berättade just det senaste om Margo. Ni ska veta att det aldrig var någon som kom in i hennes rum. Hon sa att hon inte fick ta hem kompisar för sina föräldrar.”

”Är det sant?”

Lacey nickade. ”Visste du att Margo äger säkert tusen skivor?”

Lacey slog ut med händerna. ”Nej, Ben sa det precis! Margo pratade aldrig om musik. Jag menar, hon kunde säga att hon gillade något på radio eller så. Men – nej. Hon är så konstig.”

Jag ryckte på axlarna. Kanske var hon konstig, kanske var det vi andra som var konstiga. ”Men vi pratade just om att Walt Whitman kom från New York”, fortsatte Lacey.

”Och enligt Omnictionary bodde Woody Guthrie också där en lång period”, sa Ben.

Jag nickade. ”Jag kan verkligen tänka mig henne i New York. Fast jag tror att vi måste lista ut nästa ledtråd. Det kan inte ta stopp vid boken. Det måste finnas någon kod i de understrukna raderna eller något.”

”Ja, får jag titta i den på lunchen?”

”Visst”, sa jag. ”Eller också kan jag göra en kopia på biblioteket, om du vill.”

”Nä, jag läser den bara. Jag menar, jag vet inte ett skit om poesi. Men förresten, jag har en kusin som går på college där, på NYU, och jag mejlade henne en efterlysning som hon kan skriva ut. Jag tänkte be henne att sätta upp dem i skivaffärerna. Jag vet förstås att det finns många skivaffärer, men ändå.”

”Bra idé”, sa jag. De började gå mot matsalen och jag hängde på.

”Förresten”, frågade Ben Lacey, ”vad är det för färg på din klänning?”

”Hm, den är typ safirblå, hur så?”

”Jag vill bara vara säker på att min smoking matchar”, sa Ben. Jag hade aldrig sett Ben le riktigt så yrt och fånigt förut och det vill inte säga lite, för han var rätt yr och fånig som person.

Lacey nickade. ”Ja, fast vi ska kanske inte matcha varandra för perfekt. Du kanske ska satsa på det traditionella: svart smoking och svart väst?”

”Ingen maggördel då, tycker du?”

”Nja, det är väl okej, men inte en sådan där med tjocka veck, du vet?”

De fortsatte att prata – maggördlarnas idealiska vecktjocklek är tydligen något man kan dryfta i timtal – men jag slutade lyssna medan jag väntade i kön på Pizza Hut. Ben hade funnit sin dejt till balen och Lacey hade funnit en kille som gärna pratade om balen i flera timmar. Nu hade alla någon att gå med – utom jag, för jag skulle inte gå. Den enda tjejen jag hade velat ta med mig hade gett sig ut på något slags resa som verkade evig.

När vi hade satt oss började Lacey läsa ”Sången om mig själv”, och hon höll med om att man inte fattade någonting och att det definitivt inte lät som något som Margo skulle gilla. Vi hade fortfarande ingen aning om vad Margo försökte säga, om något. Hon lämnade tillbaka boken till mig och de började prata om balen igen.

Hela eftermiddagen gick jag omkring med en känsla av att jag inte skulle komma någon vart genom att titta på de understrukna citaten, men så fort jag blev uttråkad stack jag ändå ner handen i ryggsäcken och lade boken i knäet och började läsa den igen. Sista timmen hade vi engelska. Vi skulle just börja läsa Moby Dick, så doktor Holden pratade länge och väl om hur man fiskade på 1800-talet. Jag hade Moby Dick på bänken och Whitman i knäet, men det hjälpte inte ens att det var engelsklektion. För en gångs skull förflöt några minuter utan att jag tittade på klockan, så jag blev överraskad när det ringde ut och jag tog längre tid på mig än de andra att packa ryggsäcken. När jag slängde upp den på axeln och började gå log doktor Holden mot mig och sa: ”Så du läser Walt Whitman?”

Jag nickade fåraktigt.

”Han är bra”, sa hon. ”Så bra att jag nästan tyckte att det var okej att du läste den i klassrummet. Men bara nästan.” Jag mumlade förlåt och sedan gick jag ut på parkeringen.

Medan Ben och Radar övade med orkestern satt jag i Kholven med dörrarna öppna och kände den långsamma, tunga vinden fläkta genom bilen. Jag läste i The Federalist Papers för att förbereda mig för ett läxförhör på samhällskunskapen nästa dag, men tankarna gled ständigt tillbaka i sin eviga slinga: Guthrie och Whitman och New York och Margo. Hade hon åkt till New York för att fördjupa sig i folkmusiken? Fanns det en hemlig folkmusikälskande Margo som jag aldrig hade känt? Bodde hon kanske i en lägenhet som en av dem en gång hade bott i? Och varför ville hon berätta det för mig?

Jag såg i sidospegeln hur Ben och Radar kom gående, Radar svängande med saxofonfodralet medan han snabbt närmade sig Kholven. De skyndade in genom den redan öppna dörren och Ben vred om nyckeln och Kholven hostade och vi hoppades och sedan hostade hon igen och vi hoppades lite till och slutligen rosslade hon till liv. Ben körde snabbt ut från parkeringen och tog sig ut från skolområdet innan han sa till mig: ”KAN DU FATTA VILKEN JÄKLA GREJ!” Han var så överlycklig att han inte visste till sig.

Han började banka på biltutan, men den fungerade förstås inte, så varje gång han bankade på den skrek han: ”TUT! TUT! TUT! TUTA OM DU SKA PÅ BALEN MED VÄRSTA SOCKERPUDDINGEN LACEY PEMBERTON! TUTA, BABY, TUTA!”

Ben var inte tyst en sekund på hela vägen hem. ”Vet ni vad som avgjorde saken? Bortsett från att hon var desperat? Jag tror att hon och Becca Arrington är sura på varandra för att Becca är typ en svikare och jag tror att hon började få dåligt samvete för hela Blodige Ben-grejen. Hon sa det inte, men det märktes på hur hon var. Så Blodige Ben kommer att sluta som sexigaste segraren.” Visst var jag glad för hans skull och så, men jag ville hellre leka hitta-Margo-leken.

”Har ni några idéer över huvud taget?”

Det var tyst ett ögonblick, sedan tittade Radar på mig i backspegeln och sa: ”Det där med dörrarna är det enda som är annorlunda understruket än det andra och det finns inget uppenbart skäl till det. Jag tror faktiskt att det är där ledtråden finns. Vad var det nu igen?”

”’Bort med låsen från dörrarna! Ja, bort med dörrarna från gångjärnen!’” svarade jag.

”Man får ju erkänna att Jefferson Park inte är den idealiska platsen för att skruva loss trångsynthetens dörrar från deras gångjärn”, tyckte Radar. ”Det kanske är det hon vill säga. Som det där att Orlando var en pappersstad. Hon kanske vill tala om att det var därför hon stack.”

Ben bromsade in vid ett rödljus och vände sig sedan om för att se på Radar. ”Ärligt talat”, sa han, ”så misstänker jag att ni tror Margo Sockerpudding om för mycket.”

”Hur då, menar du?” sa jag.

”Bort med låsen från dörrarna”, sa han. ”Ja, bort med dörrarna från gångjärnen.”

”Ja”, sa jag. Det slog om till grönt och Ben trampade på gasen. Kholven skälvde till som om hon skulle gå i bitar, men började sedan röra sig framåt.

”Det är inte poesi. Det är ingen metafor. Det är instruktioner. Vi ska åka hem till Margo och ta bort låset från dörren till hennes rum och sedan ta bort dörren från gångjärnen.”

Radar såg på mig i backspegeln och jag såg tillbaka på honom. ”Ibland”, sa Radar till mig, ”är han så efterbliven att han är riktigt smart.”

15

När vi hade parkerat på min uppfart gick vi över gräsremsan som skilde Margos hus från mitt, precis som vi hade gjort på lördagen. Ruthie öppnade och sa att hennes föräldrar inte skulle vara hemma förrän sex, Myrna Mountweazel snodde omkring oss i upphetsade cirklar, vi gick uppför trappan. Ruthie hämtade en verktygslåda åt oss i garaget och sedan stirrade vi allihop en stund på dörren in till Margos rum. Vi var inte så händiga av oss.

”Hur i helvete gör man?” frågade Ben.

”Svär inte när Ruthie är med”, sa jag.

”Ruthie, gör det något om jag säger helvete?”

”Vi tror inte på helvetet”, blev svaret.

Radar avbröt oss. ”Hör ni”, sa han. ”Kära vänner. Dörren.” Radar grävde fram en skruvmejsel ur röran i verktygslådan och satte sig på knä för att skruva loss handtaget med låset i. Jag tog en större skruvmejsel och försökte skruva loss gångjärnen, men det verkade inte finnas några skruvar där. Jag tittade lite till på dörren. Till slut tappade Ruthie intresset och gick ner för att titta på teve.

Radar fick loss handtaget och vi kikade var och en i tur och ordning på det omålade, obehandlade träet under. Inget meddelande. Ingen lapp. Ingenting. Irriterat återvände jag till gångjärnen och undrade hur jag skulle få upp dem. Jag svängde dörren fram och tillbaka i ett försök att förstå mekaniken. ”Den där dikten är så förbannat lång”, sa jag. ”Man kan ju tycka att Walt borde ha tagit med ett par rader om hur man skruvar loss själva dörren från gångjärnen.”

Först när Radar svarade upptäckte jag att han satt vid Margos dator. ”Enligt Omnictionary”, sa han, ”så har vi ett tappgångjärn framför oss. Och man använder bara skruvmejseln att bända med för att få ut tappen. Förresten är det någon vandal som har lagt till att det enda felet med tappgångjärn är att de är lätta att tappa bort. Kära Omnictionary. När ska du någonsin bli korrekt?”

När Omnictionary väl hade upplyst oss om vad vi skulle göra visade det sig vara förvånansvärt enkelt att utföra. Jag fick loss tappen från vart och ett av de tre gångjärnen och sedan lyfte Ben av dörren. Jag undersökte gångjärnen och det obehandlade träet i dörrlisten. Ingenting.

”Inget på dörren”, sa Ben. Ben och jag satte tillbaka dörren igen och Radar slog in tapparna med handtaget på skruvmejseln.

Radar och jag hängde med hem till Ben, som bodde i ett hus som var arkitektoniskt identiskt med mitt, för att spela ett spel som hette Arctic Fury. Vi spelade ett spel i spelet, så att säga, där man sköt paintball på varandra på en glaciär. Man fick extrapoäng om man sköt sina motståndare i skrevet. Oerhört sofistikerat. ”Du, hon är definitivt i New York City”, sa Ben. Jag såg hans gevärspipa sticka fram runt ett hörn, men innan jag hann flytta på mig sköt han mig mellan benen. ”Fan”, mumlade jag.

”Förut när hon har varit borta”, sa Radar, ”verkar hennes ledtrådar ha pekat på en plats. Hon pratar med Jase, hon lämnar ledtrådar åt oss som har att göra med två personer som båda bodde i New York City större delen av livet. Allt stämmer.”

”Ja”, sa Ben, ”det är det hon vill.” Just som jag höll på att smyga mig på Ben pausade han spelet. ”Hon vill att du ska åka till New York. Tänk om hon har fixat så att det är enda sättet att hitta henne? Att faktiskt resa dit?”

”Vad? Det är en storstad på typ tolv miljoner människor.”

”Hon kanske har en mullvad här”, sa Radar. ”Som ska skvallra för henne om du åker.”

”Lacey!” sa Ben. ”Klart att det är Lacey. Ja! Du måste gå ombord på ett plan och åka till New York City nu genast. Och när Lacey får veta det kommer Margo och hämtar dig på flygplatsen. Ja. Jag skjutsar hem dig nu och så packar du och så kör jag dig till flygplatsen och så köper du en flygbiljett med det där kreditkortet du har för nödsituationer, och sedan när Margo får reda på hur cool du är, cool på ett sätt som Jase Worthington bara drömmer om att vara, så kommer vi alla tre att ha snyggingar med oss på balen.”

Jag tvivlade inte på att det gick plan till New York City inom kort. Från Orlando går det plan överallt inom kort. Men jag tvivlade på allt det andra. ”Om du ringer Lacey”, sa jag.

”Hon kommer inte att erkänna!” sa Ben. ”Tänk på alla falska spår de har lagt ut – de låtsades säkert vara ovänner bara för att du inte skulle misstänka att hon var mullvaden.”

”Jag vet inte”, sa Radar, ”det går inte riktigt ihop.” Han fortsatte att prata, men jag lyssnade bara med ett halvt öra. Medan jag stirrade på den pausade skärmen tänkte jag igenom saken. Om Margo och Lacey var ovänner på låtsas, hade Lacey då bara låtsats göra slut med sin kille? Hade hon låtsats vara orolig? Lacey hade skickat en massa mejl – fast inget med någon användbar information – om efterlysningarna som hennes kusin hade satt upp i skivaffärer i New York. Hon var ingen mullvad och Bens plan var idiotisk. Samtidigt var det något lockande med att över huvud taget ha en plan. Men det var bara två och en halv vecka kvar i skolan och jag skulle missa minst två dagar om jag åkte till New York – för att inte tala om att mina föräldrar skulle slå ihjäl mig för att jag använt ett kreditkort till en flygbiljett. Ju mer jag tänkte på det, desto dummare verkade det. Fast å andra sidan, tänk om jag kunde få se henne i morgon … Fast nej. ”Jag kan inte vara borta från skolan”, sa jag till slut. Jag startade spelet igen. ”Jag har prov i franska i morgon.”

”Vet du vad”, sa Ben, ”du är verkligen oslagbart romantisk.”

Jag spelade ett par minuter till och gick sedan genom Jefferson Park och hem.

Mamma berättade en gång för mig om en störd kille hon hade hand om på jobbet. Han var en helt vanlig unge tills han var nio, när hans pappa dog. Och även om det självklart är en massa nioåringar som har förlorat sina pappor utan att bli galna för det, så var den här killen tydligen ett undantag.

Det han gjorde var att han tog en blyertspenna och en sådan där passare i stål och började rita cirklar på ett papper. Alla cirklarna var exakt fem centimeter i diameter. Han fortsatte att rita cirklar tills hela papperet var helt svart och då tog han ett papper till och ritade fler cirklar. Det här fortsatte han med varenda dag, hela dagarna. Han hängde inte med i skolan, utan ritade cirklar över alla prov och allt. Mamma sa att problemet med den här killen var att han hade skapat en rutin för att hantera sin förlust, men att rutinen blev destruktiv. Hur som helst så fick mamma till slut killen att gråta ut över sin pappa eller något och han slutade rita cirklar och levde antagligen lycklig i alla sina dagar. Men jag tänker på cirkelkillen ibland, för jag förstår honom på sätt och vis. Jag har alltid gillat rutiner. Jag har nog aldrig tyckt att det är särskilt tråkigt att ha tråkigt. Jag tvivlar på att jag skulle kunna förklara det för en sådan som Margo, men att ägna livet åt att rita cirklar slog mig som en rätt vettig form av galenskap.

Alltså borde jag ha tyckt att det var helt okej att inte åka till New York – det var ju ändå ingen bra idé. Men när jag gick igenom mina vanliga rutiner den kvällen och nästa dag i skolan malde tanken ändå i mig, som om själva rutinerna förde mig allt längre bort från möjligheten att återförenas med henne.

16

På tisdagskvällen, när hon hade varit borta i sex dagar, pratade jag med mina föräldrar. Det var inget stort beslut eller så; jag bara gjorde det. Jag satt vid köksbänken medan pappa hackade grönsaker och mamma brynte lite nötkött i en stekpanna. Pappa retade mig för att jag tog så lång tid på mig med att läsa en så tunn bok och då sa jag: ”Jag läser den inte till engelskan, egentligen. Det verkar som om Margo kanske lämnade den för att jag skulle hitta den.” De blev tysta och då berättade jag om Woody Guthrie och Whitmanboken.

”Hon gillar uppenbarligen att leka de här lekarna med ofullständig information”, sa pappa.

”Jag klandrar henne inte för att hon vill ha uppmärksamhet”, sa mamma och tillade sedan till mig: ”Men det betyder inte att det är ditt ansvar att se till att hon mår bra.”

Pappa skrapade ner morötter och lök i stekpannan. ”Nej, det är det inte. Inte för att någon av oss skulle kunna ställa en diagnos utan att träffa henne, men jag misstänker att hon snart kommer att vara hemma.”

”Vi ska inte spekulera”, sa mamma tyst till honom, som om jag inte kunde höra det. Pappa skulle just svara, men jag avbröt.

”Vad ska jag göra?”

”Gå ut skolan”, sa mamma. ”Och lita på att Margo kan ta hand om sig själv; det har hon ju visat stor begåvning för förut.”

”Instämmer”, sa pappa. Men efter maten, när jag gick tillbaka in på mitt rum och spelade Resurrection med ljudet avstängt, hörde jag dem prata dämpat med varandra. Jag hörde inte orden, men jag hörde oron.

Senare den kvällen ringde Ben mig på mobilen.

”Hallå”, sa jag.

”Du”, sa han.

”Ja”, svarade jag.

”Jag ska iväg och köpa skor med Lacey.”

”Köpa skor?”

”Ja. Det är trettio procents rea på allt mellan tio och tolv i kväll. Hon vill att jag ska hjälpa henne att välja skor till balen. Jag menar, hon hade ett par, men så var jag hemma hos henne i går och vi var överens om att de inte var … du vet, man vill ha de perfekta skorna till balen. Så hon ska lämna tillbaka dem och sedan ska vi till Burdines och vi ska typ vä…”

”Ben”, sa jag.

”Ja?”

”Jag vill inte prata om Laceys skor. Och vet du varför? Jag har en grej som gör att jag är totalt ointresserad av damskor. Det kallas för en penis.”

”Jag är jättenervös och jag kan inte sluta tänka på att jag faktiskt gillar henne typ på riktigt, inte bara för att hon är en snygg dejt på balen utan för att hon typ är riktigt cool att vara med liksom. Och nu så kanske vi går på balen och så kanske vi typ börjar kyssas mitt på dansgolvet och allt kommer att bli typ fan alltså och du vet, allt de någonsin har tänkt om mig kommer att vara som bortblåst …”

”Ben”, sa jag, ”sluta snacka skit, så går det bra.” Han pratade lite till, men till sist lyckades jag avsluta samtalet.

Jag lade mig ner och började känna mig lite deppig över balen. Jag tänkte inte vara det minsta lilla ledsen för att jag inte skulle gå, men jag hade – dumt nog, pinsamt nog – tänkt mig att jag skulle hitta Margo och få henne att följa med mig hem precis i tid till balen, typ sent på lördag kväll. Då skulle vi komma insvepande i festsalen på Hilton i jeans och slitna T-shirts och vi skulle komma precis i tid till sista dansen och vi skulle dansa medan alla pekade på oss och förundrade sig över att Margo var tillbaka och sedan skulle vi foxtrotta ut därifrån snabbt som blixten och sticka och äta glass på Friendly’s. Så ja, precis som Ben hade jag mina egna fåniga balfantasier. Men jag berättade åtminstone inte för någon om mina.

Ben kunde vara en sådan självupptagen idiot att jag måste tänka efter varför jag fortfarande gillade honom. Om inte annat så fick han förvånansvärt smarta idéer ibland. Det där med dörren var en bra idé. Den funkade inte, men den var bra. Fast uppenbarligen hade Margo tänkt sig att jag skulle tolka saken på något annat sätt.

Jag skulle tolka den.

Ledtråden var till mig. Dörrarna var mina!

På väg till garaget var jag tvungen att gå genom vardagsrummet, där mamma och pappa tittade på teve. ”Vill du titta?” frågade mamma. ”De är just på väg att lösa fallet.” Det var ett sådant där lösa-mordet-program.

”Nej tack”, sa jag och slank förbi dem genom köket och ut i garaget. Jag letade upp den bredaste platta skruvmejseln, stack ner den i linningen på mina kakibruna shorts och drog åt skärpet hårt. Jag tog en kaka i köket och gick sedan tillbaka genom vardagsrummet, bara en liten aning stelbent, och medan de såg mysteriet rullas upp på teve pillade jag ut tre tappar från dörren till mitt rum. När den sista lossnade knarrade dörren och började vippa, så jag svängde upp den helt mot väggen med ena handen och när jag gjorde det så fick jag se en liten papperslapp – ungefär så stor som min tumnagel – fladdra ner från det översta gångjärnet. Typiskt Margo. Varför gömma något i sitt eget rum när hon kunde gömma det i mitt? Jag undrade när hon hade gjort det, hur hon hade kommit in. Jag kunde inte låta bli att le.

Det var en remsa riven ur Orlando Sentinel, två raka kanter och två ojämna. Jag såg att det var Orlando Sentinel eftersom det stod ”do Sentinel 6 maj, 2”, på den. Samma dag som hon försvann. Meddelandet var utan tvekan från henne. Jag kände igen hennes handstil:

bartlesville Avenue

Jag kunde inte sätta tillbaka dörren utan att slå in tapparna med skruvmejseln och då skulle mina föräldrar definitivt ha börjat undra, så jag bara ställde dörren i rätt position mot gångjärnen och lät den vara vidöppen. Jag lade tapparna i fickan och gick sedan bort till datorn och letade upp Bartlesville Avenue 8328 på en karta. Jag hade aldrig hört talas om gatan.

Den låg fem och en halv mil bort, långt åt helvete ut på Colonial Drive, nästan hela vägen till staden Christmas, Florida. När jag zoomade in huset på satellitbilden såg det ut som en svart rektangel med en matt silvergrå fasad och gräs bakom. En husbil, kanske? Det var svårt att få grepp om skalan, eftersom det var så mycket grönska runt omkring.

Jag ringde Ben och berättade det för honom. ”Då hade jag rätt!” sa han. ”Jag kan knappt vänta tills jag får berätta det för Lacey, hon tyckte också att det var en jätteschyst idé!”

Jag låtsades inte om Laceykommentaren. ”Jag tror att jag ska åka dit”, sa jag.

”Ja, det är klart, självklart måste du åka dit. Jag hänger med. Vi sticker på söndag morgon. Jag kommer att vara trött efter att ha varit på bal hela natten, men skit samma.”

”Nej, jag menar att jag åker i kväll”, sa jag.

”Kom igen, det är mörkt. Du kan inte åka till ett främmande hus på en mystisk adress i mörkret. Har du aldrig sett en skräckfilm?”

”Hon skulle kunna vara där”, sa jag.

”Ja, och en demon som bara livnär sig på unga pojkars bukspottkörtlar skulle också kunna vara där”, sa han. ”För Guds skull, vänta tills i morgon åtminstone. Fast jag måste beställa blommor till Lacey efter orkesterrepet och sedan vill jag vara hemma om Lacey skulle gå in på chatten, för vi har chattat mycket …”

Jag avbröt honom. ”Nej, i kväll. Jag vill träffa henne.” Jag kände hur cirkeln slöts. Om en timme, om jag skyndade mig, skulle jag kunna se henne.

”Aldrig att jag tänker släppa iväg dig till en skum adress mitt i natten. Jag skjuter dig med elpistol i röven om jag måste.”

”I morgon bitti”, sa jag, mest för mig själv. ”Jag åker i morgon bitti.” Jag var ändå trött på att ha hundra procents närvaro. Ben var tyst. Jag hörde honom pressa ut luft mellan framtänderna.

”Jag börjar känna mig lite risig”, sa han. ”Feber. Hosta. Värk. Smärta.” Jag log. När jag hade lagt på ringde jag Radar.

”Jag pratar med Ben i den andra telefonen”, sa han. ”Jag ringer dig sedan.”

Han ringde upp efter en minut. Innan jag ens hann säga hej sa Radar: ”Q, jag har en riktigt jobbig migrän. Inte en chans att jag kan gå i skolan i morgon.” Jag skrattade.

När jag hade lagt på tog jag av mig allt utom T-shirten och boxerkalsongerna, tömde papperskorgen i en byrålåda och placerade den bredvid sängen. Jag ställde väckarklockan på det ogudaktiga klockslaget 06.00 och ägnade de närmaste timmarna åt att utan framgång försöka somna.

17

Mamma kom in i mitt rum nästa morgon och sa: ”Du stängde inte ens dörren i går kväll, din sömntuta”, och jag slog upp ögonen och sa: ”Jag tror att jag har maginfluensa.” Och sedan gjorde jag en gest mot papperskorgen, som innehöll spyor.

”Quentin! Åh, gode Gud. När hände det här?”

”Vid sextiden”, sa jag och det var sant.

”Varför kom du inte och sa till oss?”

”För trött”, sa jag och det var också sant.

”Så du mådde illa när du vaknade?” frågade hon.

”Ja”, sa jag, vilket var osant. Jag vaknade för att min väckarklocka ringde klockan sex och sedan smet jag ner i köket och tog en nötkaka och lite apelsinjuice. Tio minuter senare stack jag två fingrar i halsen. Jag ville inte göra det kvällen innan, för jag ville inte ligga i stanken hela natten. Det var äckligt att spy, men det gick snabbt över.

Mamma tog hinken och jag hörde hur hon tvättade ur den i köket. Hon kom tillbaka med en ny hink, oroligt trutande med läpparna. ”Det känns som om jag borde ta ledigt …”, började hon, men jag avbröt henne.

”Jag mår rätt okej, ärligt talat”, sa jag. ”Lite körig i magen bara. Något jag har fått i mig.”

”Är det säkert?”

”Jag ringer om det blir värre”, sa jag. Hon kysste mig i pannan. Jag kände hennes klibbiga läppstift mot huden. Jag var egentligen inte sjuk, ändå fick hon mig på något vis att må bättre.

”Vill du att jag ska stänga dörren?” frågade hon och lade ena handen på den. Dörren klängde fast vid gångjärnen, men det var knappt.

”Nej nej nej”, sa jag, kanske för nervöst.

”Okej”, sa hon. ”Jag ringer skolan på vägen till jobbet. Du får höra av dig om det är något du behöver. Vad som helst. Eller om du vill att jag ska komma hem. Och du kan alltid ringa pappa. Och så ringer jag i eftermiddag då?”

Jag nickade och drog upp täcket till hakan. Även om hinken var urtvättad kände jag kräklukten under skurmedlet och lukten påminde mig om själva spyendet, vilket av någon anledning fick mig att vilja spy igen, men jag andades lugnt och sakta genom munnen tills jag hörde Chryslern backa ut från uppfarten. Klockan var 07.32. För en gångs skull, tänkte jag, skulle jag komma i tid. Inte till skolan, visserligen. Men ändå.

Jag duschade och borstade tänderna och tog på mig ett par mörka jeans och en enkel svart T-shirt. Jag lade Margos tidningspapperslapp i fickan. Jag bankade in tapparna i gångjärnen igen och sedan packade jag. Jag visste inte riktigt vad jag skulle slänga ner i ryggsäcken, men jag fick med mig en skruvmejsel till gångjärn, en utskrift av satellitkartan, en vägbeskrivning, en flaska vatten och Whitmanboken, om hon skulle vara där. Jag ville fråga henne om den.

Ben och Radar dök upp prick klockan åtta. Jag satte mig i baksätet. De ylade med i en låt med The Mountain Goats.

Ben vände sig om och sträckte fram knytnäven. Jag boxade till honom lite på näven, fast jag hatade den sortens hälsning. ”Q!” skrek han över musiken. ”Hur bra känns det här?”

Och jag visste precis vad Ben menade: han menade att lyssna på The Mountain Goats med sina kompisar i en bil en onsdagsmorgon i maj på väg till Margo och vad det nu kunde vara för Margotastisk hittelön som väntade oss. ”Det är bättre än matte”, svarade jag. Musiken var för hög för att vi skulle kunna prata. När vi väl kom ut ur Jefferson Park vevade vi ner den enda fungerande rutan så att alla i hela världen skulle veta att vi hade bra musiksmak.

Vi körde hela vägen ut till Colonial Drive, förbi biograferna och bokaffärerna som jag hade kört till och förbi i hela mitt liv. Men den här resan var annorlunda och bättre, eftersom den företogs mitt under mattelektionen, eftersom den företogs tillsammans med Ben och Radar och eftersom målet var en plats där jag trodde att jag skulle hitta henne. Till slut, efter en och en halv mil, lämnade Orlando plats åt de sista återstående apelsinlundarna och gammaldags rancherna – den vidsträckta platta marken tätt bevuxen med busksnår, den spanska mossan som hängde på ekarnas grenar, stilla i den gassande hettan. Det här var det Florida där jag hade tillbringat mina myggbitna, ödlejagande kvällar som pojkscout. Vägen dominerades nu av pickuper och med en dryg kilometers mellanrum stack en avfart av från motorvägen – smågator som utan anledning slingrade sig runt hus som steg upp ur ingenting som små vulkaner med PVC-fasad.

Längre bort passerade vi en ruttnande träskylt med namnet GROVEPOINT ACRES. En sprucken asfalterad väg fortsatte i kanske hundra meter innan den slutade tvärt mitt på en vidsträckt jordplätt, vilket tydde på att Grovepoint Acres var vad min mamma kallade ett skenbygge – ett bostadsområde som hade övergivits innan det färdigställts. Jag hade fått skenbyggen utpekade för mig ett par gånger tidigare när jag var ute och åkte med mina föräldrar, men jag hade aldrig sett något som var så öde.

Vi hade kört omkring åtta kilometer efter Grovepoint Acres när Radar skruvade ner musiken och sa: ”Det borde vara ungefär en och en halv kilometer kvar.”

Jag drog ett djupt andetag. Upphetsningen över att inte vara i skolan började avta. Det här verkade inte vara den sortens ställe som Margo skulle gömma sig på, eller ens besöka. Det var något helt annat än New York City. Det här var det Florida man ser från luften, när man tittar ut från flygplanet och undrar hur någon över huvud taget kom på tanken att bosätta sig på den här halvön. Jag stirrade på den tomma asfalten, där hettan förvrängde synfältet. Framför mig såg jag en rad butiker, som ett mindre köpcentrum, flimra i solen långt där borta.

”Är det där borta?” frågade jag, medan jag lutade mig fram och pekade.

”Det måste det vara”, sa Radar.

Ben stängde av stereon och vi satt alla väldigt tysta medan han körde in på en parkering som sedan länge hade återtagits av grå sandig jord. Det hade en gång funnits en skylt till de här fyra skyltfönstren. En cirka två och en halv meter hög, rostig stolpe stod vid vägkanten. Men skylten var för länge sedan försvunnen, bortsliten av en orkan eller sakta sönderrostad. Själva butikerna hade inte klarat sig så mycket bättre: det var en enplansbyggnad med platt tak och kala slaggbetongblock som skymtade fram här och var. Remsor av sprucken färg krullade sig ner från väggarna, som insekter som klamrar sig fast vid ett bo. Vatttenfläckarna bildade bruna, abstrakta konstverk mellan butiksfönstren. Fönstren var igenbommade med buckliga spånskivor. Jag slogs av en förfärlig tanke, den sortens tanke som inte går att ta tillbaka när den väl svävar upp i medvetandets ljus. Jag fick en känsla av att det här inte var en plats man åkte till för att leva. Det var en plats man åkte till för att dö.

Så fort bilen stannade överfölls vi av den avskyvärda stanken av död. Jag var tvungen att svälja ner en våg av kräk som steg upp längst ner i min ömma, svidande hals. Först nu, efter all tid som gått förlorad, insåg jag hur fruktansvärt jag hade missförstått både vad hennes lek gick ut på och vad hittelönen bestod i.

Jag kliver ur bilen och Ben står bredvid mig och Radar bredvid honom. Och jag förstår genast att det här inte är roligt, att det här inte har varit någon lek för att få mig att bevisa att jag är god nog att vara ihop med henne. I minnet hör jag Margo den där natten när vi körde runt i Orlando. Jag hör henne säga till mig: ”Jag vill inte att några ungar ska hitta mig omsvärmad av flugor en lördagsmorgon i Jefferson Park.” Att inte vilja bli hittad av några ungar i Jefferson Park är inte detsamma som att inte vilja dö.

Det syns inga tecken på att någon har varit här den senaste tiden, förutom lukten, den där äckligt sura stanken som syftar till att hålla de levande borta från de döda. Jag intalar mig att hon inte kan lukta så, men självklart kan hon det. Det kan vi alla. Jag trycker underarmen mot näsan så att jag känner lukten av svett och hud och allt annat än död.

”MARGO?” ropar Radar. En härmfågel uppe på husets rostiga takränna spottar fram de två stavelserna till svar. ”MARGO!” ropar han igen. Ingenting. Han ritar en slinga med foten i sanden och suckar. ”Shit.”

När jag står framför den här byggnaden lär jag mig något om rädsla. Jag lär mig att rädsla inte är de lösryckta fantasierna hos någon som kanske vill uppleva något stort, även om det skulle vara lite otäckt. Det är inte avsmaken när man ser en död främling och inte den andlösa skräcken när man hör ett gevär laddas utanför Becca Arringtons hus. Det här kan inte avhjälpas med andningsövningar. Den här rädslan liknar inte någon rädsla jag har känt förut. Det här är den mest basala av alla tänkbara känslor, känslan som fanns hos oss innan vi existerade, innan det här huset existerade, innan jorden existerade. Det här är rädslan som fick fiskar att kräla upp på torra land och utveckla lungor, rädslan som lär oss att springa, rädslan som får oss att begrava våra döda.

Lukten väcker en desperat panik – inte panik som om jag inte kan få luft, utan som om själva atmosfären är tömd på luft. Jag tror att skälet till att jag har varit så rädd större delen av livet är att jag har försökt förbereda mig, låta kroppen vänja sig innan den verkliga rädslan kommer. Men jag är ändå inte förberedd.

”Vi borde nog sticka”, säger Ben. ”Vi borde ringa polisen eller något.” Vi har inte tittat på varandra än. Vi tittar fortfarande på huslängan, den här sedan länge övergivna byggnaden som inte rimligtvis kan innehålla något annat än lik.

”Nej”, säger Radar. ”Nej nej nej nej nej. Vi ringer om det finns något att ringa om. Hon gav adressen till Q. Inte till polisen. Vi måste försöka ta oss in.”

”In dit?” säger Ben med tvivel i rösten.

Jag klappar Ben på ryggen och för första gången på hela dagen tittar vi tre inte framåt utan på varandra. Det gör det mer uthärdligt. När jag ser på dem känns det som om hon inte är död förrän vi hittar henne. ”Ja, in dit”, säger jag.

Jag vet inte längre vem hon är eller vem hon var, men jag måste hitta henne.

18

Vi går runt till baksidan av huslängan och hittar fyra låsta ståldörrar, men inget annat, bortsett från odlingsmark med dungar av småpalmer i guldgrönt gräs. Stanken är värre här och jag vågar inte gå vidare. Ben och Radar är alldeles bakom mig, snett till höger och snett till vänster. Tillsammans bildar vi en triangel där vi sakta rör oss framåt och genomsöker området med blicken.

”Det är en tvättbjörn!” ropar Ben. ”Åh, tack gode Gud. Det är en tvättbjörn. Käre Jesus.” Radar och jag går en bit bort från byggnaden, fram till Ben vid det grunda dräneringsdiket. En jättestor, uppsvälld tvättbjörn ligger där död, utan synliga skador. Pälsen är tufsig och på väg att falla av, ett av revbenen är blottat. Radar vänder sig bort som för att kräkas, men får inte upp något. Jag lutar mig fram bredvid honom och lägger armen mellan hans skulderblad. När han andas normalt igen säger han: ”Vad jävla glad jag är att se den där jävla döda tvättbjörnen.”

Men jag kan ändå inte föreställa mig henne levande här. Det slår mig att Whitmanboken skulle kunna vara ett självmordsbrev. Jag tänker på det hon strök under: ”Att dö är inte det vi trodde, men härligare”, ”Jag testamenterar mig själv till jorden och återuppstår som det gräs jag älskar / Vill du träffa mig igen, titta då under dina skosulor”. Jag känner ett ögonblicks hopp blixtra till när jag tänker på diktens sista rad: ”Vet att jag stannar och väntar på dig.” Men sedan tänker jag att jag inte behöver vara en person. Jag kan också vara en död kropp.

Radar har gått bort från tvättbjörnen och står och sliter i handtaget till en av de fyra låsta ståldörrarna. Jag får lust att be för den döde – be en kaddish för den här tvättbjörnen – men jag vet inte hur man gör. Jag tycker så synd om honom och är så ledsen att jag är så glad att se honom i det där tillståndet.

”Den går att rubba lite”, ropar Radar till oss. ”Kom och hjälp till.”

Ben och jag hugger båda tag om midjan på Radar och drar. Han sätter foten mot väggen för att ta spjärn och plötsligt rasar de ihop på mig och jag har Radars svettblöta T-shirt tryckt rätt upp i ansiktet. Först blir jag överlycklig och tror att vi är inne. Men sedan ser jag att Radar håller dörrhandtaget i handen. Jag kommer snabbt på fötter och går fram och undersöker dörren. Fortfarande låst.

”Jävla gamla fyrtioåriga skithandtag”, säger Radar. Jag har aldrig hört honom använda ett sådant språk förut.

”Det är lugnt”, säger jag. ”Vi fixar det. Det måste gå.”

Vi går hela vägen runt till framsidan på huset. Inga dörrar, inga hål, inga synliga tunnlar. Men jag måste ta mig in. Ben och Radar försöker dra bort spånskivorna från fönstren, men de är fastspikade allihop. Radar sparkar på en spånskiva, men den går inte att rubba. Ben vänder sig till mig. ”En av de där spånskivorna har ingen glasruta bakom”, säger han och sedan börjar han småspringa bort från huset, med sanden sprutande om gympaskorna.

Jag ser förvirrat på honom. ”Jag tänker slå in spånskivan”, förklarar han.

”Det kan du inte.” Han är den minsta i vår lättviktiga trio. Om någon ska försöka slå in de förspikade fönstren är det jag.

Han knyter nävarna och spretar sedan med fingrarna. När jag går fram till honom börjar han prata. ”När jag gick i trean och min mamma försökte förhindra att jag skulle få stryk på skolgården, så anmälde hon mig till taekwondo. Jag tog nog bara tre lektioner och lärde mig en enda sak, men den kommer till nytta ibland: Vi såg en taekwondomästare klyva en tjock träplanka med handen och vi satt bara där och tänkte wow, hur gjorde han? Han förklarade att om man rör sig som om handen kommer att gå igenom plankan och om man tror att handen kommer att gå igenom plankan, så gör den det.”

Jag ska just avfärda detta korkade argument när han tar sats och far förbi mig som ett suddigt streck. Han springer snabbare och snabbare ju närmare spånskivan han kommer och i sista sekunden hoppar han upp, fullkomligt orädd, vrider sig åt sidan – med axeln framåt för att den ska ta den värsta smällen – och kastar sig rakt på spånskivan. Jag väntar mig nästan att han ska spränga rätt igenom den och lämna efter sig ett Ben-format hål, som på en tecknad film. I stället studsar han bort från spånskivan och landar på baken på en tuva klargrönt gräs, mitt i ett hav av sandig jord. Ben rullar över på sidan och gnider sig på axeln. ”Det blev en spricka”, meddelar han.

Jag utgår från att han menar att han fick en spricka i axeln och rusar fram till honom, men så reser han sig upp och jag ser en spricka i Ben-höjd i spånskivan. Jag börjar sparka på sprickan och den sprider sig horisontellt och sedan sticker Radar och jag in fingrarna och börjar dra. Jag kisar så att inte svetten ska svida i ögonen och drar så hårt jag orkar fram och tillbaka, tills sprickan börjar likna en taggig öppning. Radar och jag fortsätter envist med vårt tysta jobb, tills han måste vila och Ben tar över. Till sist lyckas vi slå in en stor bit av spånskivan. Jag klättrar in med fötterna före och landar blint på något som känns som en bunt papper.

Hålet vi nu har slitit upp släpper in en aning ljus, men inte tillräckligt för att man ska få grepp om rummets dimensioner eller se om det finns något innertak. Luften här inne är så kvav och varm att utandning och inandning känns likadant.

Jag svänger runt och stöter hakan i Bens panna. Jag kommer på mig själv med att viska, fast det inte behövs. ”Har du en …”

”Nej”, viskar han tillbaka innan jag hinner avsluta meningen. ”Radar, tog du med någon ficklampa?”

Jag hör Radar komma in genom hålet. ”Jag har en i min nyckelknippa. Fast den är inte till så stor hjälp.”

Ljuset tänds. Även om jag fortfarande inte ser särskilt bra, så ser jag att vi har gått in i ett stort rum genomkorsat av en labyrint av metallhyllor. Papperen på golvet är sidor ur en gammal almanacka, dagar spridda över hela rummet, samtliga gulnade och sönderknaprade av möss. Jag undrar om det här kan ha varit en liten bokhandel en gång i tiden, fast det har gått flera decennier sedan hyllorna rymde något annat än damm.

Vi går på rad bakom Radar. Jag hör något knarra bakom oss och vi tvärstannar alla tre. Jag försöker svälja ner paniken. Jag hör varje andetag från Radar och Ben. Jag vill ut härifrån, men det skulle mycket väl kunna vara Margo som knarrar. Det skulle också kunna vara crackpundare.

”Bara huset som sätter sig”, viskar Radar, men han verkar inte lika säker som vanligt. Jag står där utan att kunna röra mig. Efter en liten stund hör jag Bens röst. ”Senast jag var så här rädd kissade jag på mig.”

”Senast jag var så här rädd”, sa Radar, ”tvingades jag på fullaste allvar möta Mörkrets furste för att göra världen trygg för trollkarlarna.”

Jag gjorde ett svagt försök. ”Senast jag var så här rädd fick jag sova inne hos mamma.”

Ben småskrattar. ”Q, om jag var du skulle jag bli så rädd varenda natt.”

Jag är inte på humör att skratta, men det känns tryggare när de skämtar, så vi börjar utforska rummet. Vi går förbi varenda hyllrad, men hittar inget annat än några nummer av Reader’s Digest från sjuttiotalet på golvet. Efter en stund börjar ögonen vänja sig vid mörkret och i den grå halvdagern ger vi oss ut åt olika håll, i olika hastighet.

”Ingen lämnar rummet förrän alla lämnar rummet”, viskar jag och de viskar sina okej tillbaka. Jag går fram till en vägg och hittar det första beviset på att någon har varit här sedan stället övergavs. En halvcirkelformad, midjehög öppning har sågats ut lite ojämnt i väggen. Orden TROLLHÅL har sprejats med orange färg ovanför öppningen, med en pil som hjälpsamt pekar ner mot hålet. ”Kolla här”, säger Radar, så högt att förtrollningen bryts för ett ögonblick. Jag följer ljudet av hans röst och ser honom stå vid väggen mitt emot och lysa med ficklampan mot ett annat trollhål. Det ser inte riktigt ut som Margos stil, men det är svårt att säga säkert. Jag har bara sett henne sprejmåla en enda bokstav.

Radar lyser med ficklampan in i hålet medan jag böjer mig ner och går in först. Det här rummet är alldeles tomt, bortsett från en hoprullad heltäckningsmatta i ett hörn. När ljusstrålen sakta rör sig över golvet ser jag limfläckar på betongen där heltäckningsmattan en gång suttit fast. På andra sidan rummet kan jag med nöd och näppe urskilja ännu ett hål i väggen, den här gången utan någon text ovanför.

Det här trollhålet kryper jag igenom. Jag hamnar i ett rum kantat med klädräcken, stålpinnar som ännu sitter fast i väggarna men som har blivit så vattenskadade att de antagit en vinröd färg. Det är ljusare i det här rummet och det tar en liten stund innan jag inser att det är för att det är fler hål i taket här – tjärpappen hänger lös och jag ser ställen där yttertaket sjunkit in så att det vilar direkt på de kala stålbalkarna.

”En souvenirbutik”, viskar Ben framför mig och jag ser genast att han har rätt.

Mitt i rummet står fem skyltmontrar placerade så att de bildar en femhörning. Glaset som en gång fanns mellan turisterna och deras turistbjäfs har till största delen krossats och ligger i skärvor runt montrarna. Den grå färgen flagnar från väggen i märkvärdiga, vackra mönster, så att varje sprucken månghörning av färg blir en förfallets snöflinga.

Men konstigt nog finns det fortfarande en del varor kvar; där är en Musse Pigg-telefon av en sort som jag känner igen från någon gång långt tillbaka i barndomen. Malätna men ännu hopvikta SOLIGA ORLANDO-T-shirtar är utplacerade för skyltning, översållade med krossat glas. Under glasmontrarna hittar Radar en låda full med kartor och gamla turistbroschyrer som gör reklam för Gator World och Crystal Gardens och lustiga hus som inte längre finns. Ben vinkar mig till sig och pekar tyst ut den gröna glasalligatorn som ligger ensam i sin monter, nästan helt begravd av damm. Det är så här mycket våra souvenirer är värda, tänker jag. Man kan inte ens skänka bort skiten.

Vi går tillbaka genom det tomma rummet och rummet med hyllorna och kryper in genom det sista trollhålet. Rummet vi nu kommer in i ser ut som ett kontor, fast utan datorer. Det tycks ha blivit övergivet i all hast, som om de anställda hade strålats upp i rymden eller något. Tjugo skrivbord står i fyra rader. Det ligger fortfarande pennor på några av skrivborden och varje bordsskiva är täckt av en jättestor papperskalender. Alla kalendrarna är uppslagna på en evig februari 1986. Ben skjuter undan en skrivbordsstol med tygklädsel och den snurrar runt, rytmiskt knarrande. Tusentals post-it-lappar med reklam för Martin-Gale Fastighetsmäklare ligger i en vacklande pyramidhög bredvid ett av skrivborden. I öppna lådor ligger papper från gamla matrisskrivare, med uppgifter om Martin-Gale Fastighetsmäklares utgifter och intäkter. På ett av skrivborden har någon byggt ett litet enplanshus av bostadsbroschyrer, som ett korthus. Jag brer ut broschyrerna i tron att det kanske finns en ledtråd där, men nej.

Radar bläddrar igenom papperen och viskar: ”Ingenting efter 1986.” Jag börjar gå igenom skrivbordslådorna. Jag hittar några tops och slipsnålar. Blyerts- och kulspetspennor i dussinbuntar, förpackade i platta askar med retrodesign. Servetter. Ett par golfhandskar.

”Ser ni något”, frågar jag, ”som tyder på att någon har varit här de senaste tjugo åren?”

”Inget annat än trollhålen”, svarar Ben. Det här är en grav där allt är inbäddat i damm.

”Men varför ledde hon oss hit?” frågar Radar. Nu pratar vi med varandra igen.

”Vet inte”, säger jag. Hon är uppenbarligen inte här.

”Det finns några ställen”, säger Radar, ”där det är mindre damm. Det är en dammfri rektangel i det tomma rummet, som om något har flyttats. Fast jag vet inte.”

”Och så är det den där nymålade väggsnutten”, säger Ben. Han pekar och i ljuset från Radars ficklampa upptäcker jag att en del av den bortre väggen i kontoret har målats med vit grundfärg, som om någon fick en impuls att rusta upp stället, men övergav projektet efter en halvtimme. Jag går fram till väggen och på nära håll ser jag rött sprejklotter under den vita färgen. Men jag ser bara några enstaka spår av rött lysa igenom – inte på långt när så att det räcker för att urskilja texten. Det står en burk vit färg vid väggen, öppen. Jag sätter mig på knä och sticker fingret i burken. Överst är det en hård skorpa, men den är lätt att bryta igenom och när jag drar upp fingret är det indränkt med vitt. Jag står där tyst och låter färgen droppa, för vi har alla kommit till samma slutsats, nämligen att någon har varit här nyligen, trots allt. Sedan knarrar det igen någonstans i huset och Radar tappar ficklampan och svär.

”Det här känns helskumt”, säger han.

”Titta där”, säger Ben. Ficklampan ligger fortfarande kvar på golvet och jag backar ett steg för att ta upp den, men då ser jag Ben peka. Han pekar på väggen. I den sneda ljusstrålen framträder det röda klottret under sitt lager av vit färg, spökdisiga bokstäver som jag omedelbart känner igen som Margos.

DU SKA ÅKA TILL PAPPERSSTÄDERNA OCH DU SKA ALDRIG ÅTERVÄNDA

Jag tar upp ficklampan och riktar den rakt mot färgen och då försvinner budskapet. Men när jag riktar den mot en annan del av väggen kan jag läsa igen. ”Helvete”, säger Radar sammanbitet.

”Kan vi dra nu eller?” säger Ben. ”För senast jag var så här rädd … fan. Jag är livrädd. Den här skiten är inget kul.”

Den här skiten är inget kul är kanske det närmaste Ben kan komma skräcken jag själv upplever. Och det räcker för min del. Jag går snabbt ut genom trollhålet. Jag känner väggarna sluta sig bakom oss.

19

Ben och radar släppte av mig utanför mitt hus – även om de hade skolkat från skolan kunde de inte skolka från orkesterrepet. Jag satt ensam med ”Sången om mig själv” en lång stund och för ungefär tionde gången försökte jag läsa hela dikten från början, men problemet var att den är typ åttio sidor lång och konstig och upprepande, och fastän jag förstod varje ord så förstod jag inte helheten. Även om jag visste att de understrukna raderna antagligen var de enda som var viktiga, så ville jag veta om det var den sortens dikt som skulle passa som självmordsbrev. Men jag fick inget grepp om den.

Jag hade kommit tio förvirrande sidor in i dikten när jag fick en sådan totalpanik att jag bestämde mig för att ringa den där polisen. Jag grävde fram hans kort ur ett par shorts i tvättkorgen. Han svarade på andra signalen.

”Warren.”

”Hej, hmm, det här är Quentin Jacobsen. Jag är kompis med Margo Roth Spiegelman.”

”Visst, grabben, jag kommer ihåg dig. Vad har hänt?”

Jag berättade allt om ledtrådarna och köpcentret och om pappersstäderna, att hon hade kallat Orlando för en pappersstad, fast inte i plural, när vi var högst uppe i SunTrust Building, och jag berättade att hon hade sagt till mig att hon inte vill bli hittad, och det där med att hitta henne under mina skosulor. Han sa inget om att man inte fick bryta sig in i övergivna byggnader och frågade inte varför jag hade befunnit mig vid en övergiven byggnad klockan tio på morgonen en skoldag. Han bara väntade tills jag hade pratat färdigt och sa: ”Jisses, grabben, du är ju rena kriminalaren. Du behöver bara skaffa dig lite hårdare hud och en pistol och tre exfruar. Vad har du för teori då?”

”Jag är rädd att hon kan ha, hm, kanske tagit livet av sig.”

”Jag har aldrig för ett ögonblick trott att den här tjejen har gjort något mer än bara stuckit hemifrån, grabben. Jag fattar vad du menar, men tänk på att hon har gjort det här förut. Ledtrådarna, menar jag. För att göra det lite mer dramatiskt. Ärligt talat, grabben, om hon ville att du skulle hitta henne – död eller levande – så skulle du redan ha gjort det.”

”Men tror du …”

”Grabben, tyvärr så är hon vuxen i lagens mening, med en egen vilja om du fattar? Jag ska ge dig ett gott råd: Låt henne komma hem. Förr eller senare måste du sluta titta upp i himlen, för annars kommer du en vacker dag att titta ner och upptäcka att du också har svävat iväg.”

Jag lade på med en dålig eftersmak – jag insåg att Warrens poesi inte var den som skulle föra mig till Margo. Jag tänkte hela tiden på de där raderna på slutet, de som Margo hade strukit under: ”Jag testamenterar mig själv till jorden och återuppstår som det gräs jag älskar / Vill du träffa mig igen, titta då under dina skosulor.” Gräset, skriver Whitman några sidor in i dikten, är ”gravarnas vackra oklippta hår”. Men var fanns gravarna? Och var fanns pappersstäderna?

Jag loggade in på Omnictionary för att se om de visste mer om uttrycket ”pappersstäder” än jag gjorde. De hade ett oerhört omtänksamt och hjälpsamt inlägg skapat av en användare vid namn Skunkrumpan: ”En pappersstad är en stad som har ett pappersbruk.” Det här var Omnictionarys stora brist: Grejerna som Radar hade lagt in var välskrivna och till väldigt stor hjälp, medan Skunkrumpans oredigerade text lämnade en del övrigt att önska. Men när jag sökte på hela internet hittade jag något intressant begravt fyrtio inlägg ner, på ett forum om fastigheter i Kansas.

Det verkar inte som om Madison Estates kommer att bli byggt. Min man och jag köpte en tomt där, men sedan ringde det någon nu i veckan och sa att de ska betala tillbaka insatsen till oss, eftersom de inte har sålt tillräckligt med hus i förväg för att finansiera projektet. Ännu en pappersstad i Kansas!

– Marge i Cawker, Kansas

Skenbyggen! Du ska åka till skenbyggena och du ska aldrig återvända. Jag drog ett djupt andetag och stirrade på skärmen en stund.

Slutsatsen tycktes oundviklig. Inte ens nu när strängarna var brustna och beslutet fattat, kunde hon tillåta sig att försvinna för gott. Och hon hade bestämt sig för att lämna sin kropp – lämna den åt mig – i en skuggversion av vårt bostadsområde, där hennes första strängar hade gått av. Hon hade sagt att hon inte ville bli upphittad av några ungar – och det fanns en viss logik i att hon skulle välja ut just mig att hitta henne. Hon skulle inte skada mig på något nytt sätt. Jag hade varit med förr. Jag hade erfarenhet på området.

Jag såg att Radar var online och klickade just över för att prata med honom, när hans chattfönster dök upp på skärmen.

OMNICTIONARIAN96: Hej

QTHERESURRECTION: Pappersstäder = skenbyggen. Jag tror att hon vill att jag ska hitta hennes döda kropp. För att hon tror att jag klarar det. För att vi hittade den där döde mannen när vi var små.

Jag skickade länken till honom.

OMNICTIONARIAN96: Lugna ner dig. Jag ska kolla på länken.

QTHERESURRECTION: OK.

OMNICTIONARIAN96: Var inte så morbid. Du vet ingenting säkert. Jag är övertygad om att hon mår bra.

QTHERESURRECTION: Det är du inte alls.

OMNICTIONARIAN96: OK, det är jag inte. Men om det är någon som skulle vara i livet trots alla de här bevisen …

QTHERESURRECTION: Ja, du har nog rätt. Jag går och lägger mig nu. Mina föräldrar kommer snart hem.

Men jag kunde inte lugna ner mig, så när jag gått och lagt mig ringde jag Ben och drog min teori för honom.

”Du, det där var rätt morbida grejer. Men det är ingen fara med henne. Det ingår bara som en del i någon sorts lek hon leker.”

”Det låter inte som om du tar det här på allvar.”

Han suckade. ”Visst, men det är lite taskigt av henne att typ sno oss på de tre sista veckorna i high school, om du fattar? Hon har skrämt upp dig totalt och hon har skrämt upp Lacey totalt och det är typ tre dagar kvar till balen, okej? Kan vi inte bara få ha en kul bal?”

”Menar du allvar? Hon kanske är död, Ben.”

”Hon är inte död. Hon älskar dramatik. Hon vill ha uppmärksamhet. Visst, jag vet att hennes föräldrar är idioter, men de måste väl ändå känna henne bättre än vi? Och de tror samma sak som jag.”

”Ibland är du ett jävla svin”, sa jag.

”Kanske det. Det har varit en lång dag för oss båda två. För mycket dramatik, IMO.” Jag fick lust att retas med honom för att han använde chattförkortningar IRL, men upptäckte att jag inte orkade.

När jag hade klickat bort Ben gick jag ut på nätet igen, på jakt efter en lista över skenbyggen i Florida. Jag kunde inte hitta det någonstans, men när jag hade sökt ett tag efter ”avbrutna byggprojekt” och ”Grovepoint Acres” och annat i samma stil, lyckades jag själv skriva en lista på ställen som låg mindre än tre timmars bilväg från Jefferson Park. Jag skrev ut en karta över distriktet Central Florida, satte upp den med ett häftstift på väggen ovanför datorn och tryckte sedan in ett häftstift på var och en av de fem platserna. När jag tittade på kartan kunde jag inte se något mönster mellan dem. De låg spridda på måfå bland de yttre förstäderna och det skulle ta mig minst en vecka att besöka allihop. Varför hade hon inte nämnt en specifik plats? Bara de där fan så läskiga ledtrådarna. Och en antydan om något tragiskt. Men ingen plats. Inget greppbart. Som att försöka klättra uppför ett berg av grus.

Jag fick låna Kholven nästa dag, eftersom Ben skulle köra omkring och balshoppa med Lacey i hennes SUV. Därför behövde jag för en gångs skull inte sitta utanför musiksalen – vid sista ringningen sprang jag raka vägen till hans bil. Jag var inte lika snitsig som Ben på att få Kholven att starta, så jag var en av de första som gick ut på parkeringen och en av de sista som åkte därifrån, men till slut vaknade motorn och jag styrde mot Grovepoint Acres.

Jag körde ut ur staden längs Colonial, lugnt och sakta för att inte missa några andra eventuella skenbyggen som jag kanske inte hade sett på internet. En lång rad med bilar hängde i svansen på mig och jag blev nervös för att jag hindrade dem; märkligt att jag hade krafter kvar att oroa mig för små bagateller som att killen i SUV:en bakom mig kanske tyckte att jag var en överdrivet försiktig bilförare. Jag ville att Margos försvinnande skulle göra mig till en annan människa, men det hade det inte gjort, inte på allvar.

Medan bilkön slingrade sig efter mig som ett slags ofrivillig begravningsprocession kom jag på mig själv med att prata högt med henne. Jag ska spela tills strängen går av. Jag ska inte svika ditt förtroende. Jag ska hitta dig.

Det kändes lugnande att prata med henne så här, konstigt nog. Det hindrade mig från att inbilla mig saker. Jag kom fram till den trasiga träskylten till Grovepoint Acres igen. Jag kunde nästan höra de lättade suckarna från flaskhalsen bakom mig när jag svängde in på återvändsgatan. Det såg ut som en garageuppfart utan garage. Jag lämnade Kholven på tomgång och klev ut. På nära håll såg jag att Grovepoint Acres var mer färdigt än det först sett ut att vara. Två grusvägar som snabbt tog slut hade grävts ut i den dammiga marken, men rasat i kanterna så att man inte riktigt såg deras konturer. Medan jag vandrade upp och ner längs båda vägarna kände jag hettan i näsan för varje andetag. Den gassande solen gjorde det svårt att röra sig, men jag visste den vackra, om än morbida, sanningen. Hetta fick döden att stinka och Grovepoint Acres luktade bara brännhet luft och bilavgaser – människors utdunstningar pressade mot marken av fukten.

Jag sökte efter tecken på att hon hade varit där: fotspår eller bokstäver skrivna i jorden eller några andra lämningar. Men jag verkade vara den förste som gick på de här ännu ej namngivna vägarna på åratal. Marken var platt och det var inte mycket växtlighet som orkat upp än, så jag kunde se ett långt stycke åt alla håll. Inga tält. Inga lägereldar. Ingen Margo.

Jag satte mig i Kholven igen och körde ut till väg I-4 och sedan vidare nordost om stan, till ett ställe som hette Holly Meadows. Jag körde förbi Holly Meadows tre gånger innan jag äntligen hittade det, i det här området fanns bara ekar och jordbruksmark, och Holly Meadows – som saknade skylt vid infarten – gjorde inte mycket väsen av sig. Men när jag hade kommit några meter in på en grusväg genom den första dungen med ekar och pinjeträd, så var det precis lika ödsligt som Grovepoint Acres. Den största grusvägen upplöstes snart i en jordåker. Det fanns inga andra vägar, så vitt jag kunde se, men när jag gick en liten runda hittade jag faktiskt några sprejmålade trästörar som låg på marken. Jag gissade att de en gång hade använts som gränsmarkeringar. Jag kunde inte se eller känna lukten av något misstänkt, men trots det kom en rädsla och parkerade sig i bröstkorgen. Först förstod jag inte varför, men sedan såg jag det: När de kalhögg området för att bygga hade de lämnat kvar en enda ensam ek på den bortre delen av fältet. Och det knotiga trädet med tjock bark på grenarna var så likt trädet i Jefferson Park där vi hade hittat Robert Joyner, att jag blev tvärsäker på att hon fanns där, på andra sidan trädet.

För första gången tvingade jag mig att se det framför mig: Margo Roth Spiegelman hopsjunken mot trädet med tomma ögon medan det svarta blodet rann ur hennes mun, totalt uppsvälld och vanställd bara för att jag hade tagit så lång tid på mig att hitta henne. Hon hade litat på att jag skulle hitta henne snabbare. Hon hade lagt sin sista natt i mina händer. Och jag hade svikit henne. Även om det inte fanns något annat i luften än kanske ett annalkande regn, så var jag säker på att jag hade hittat henne.

Men nej. Det var bara ett träd, ensamt i den tomma, silvergrå jorden. Jag satte mig ner och lutade mig mot trädet och kunde sakta börja andas igen. Jag hatade att göra det här ensam. Jag hatade det. Om hon trodde att Robert Joyner hade förberett mig för det här, så tog hon fel. Jag kände inte Robert Joyner. Jag älskade inte Robert Joyner.

Jag bankade i marken med knytnävarna, om och om igen så att sanden sprutade kring händerna tills det bara fanns kala trädrötter att slå på. Men jag fortsatte ändå, kände smärtan skjuta upp genom handflatorna och handlederna. Jag hade inte gråtit över Margo förut, men nu gjorde jag det äntligen, bankade i marken och skrek, för det fanns ingen där som kunde höra: Jag saknade henne jag saknade henne jag saknade henne jag saknar henne.

Jag stannade även efter det att armarna inte orkade längre och tårarna hade tagit slut, satt där och tänkte på henne tills ljuset blev grått.

20

Nästa morgon i skolan såg jag Ben stå vid dörren till musiksalen, i skuggan av ett träd med låga grenar, och prata med Lacey, Radar och Angela. Jag hade svårt att lyssna på dem när de pratade om balen och att Lacey var ovän med Becca eller vad det nu var. Jag väntade på att få en chans att berätta för dem vad jag hade sett, men när chansen dök upp, när jag äntligen sa: ”Jag undersökte de två skenbyggena rätt så noga, fast jag hittade inget”, insåg jag att det egentligen inte fanns något nytt att berätta.

Ingen verkade heller vara särskilt orolig, utom Lacey. Hon skakade på huvudet när jag pratade om skenbyggena och sedan sa hon: ”Jag läste på nätet i går kväll att folk som är självmordsbenägna avslutar sina relationer med dem som de är arga på. Och de ger bort sina saker. Margo gav mig typ fem par jeans i förra veckan för att hon sa att de skulle sitta bättre på mig, fast det är inte ens sant, för hon är typ mycket kurvigare.” Jag tyckte bra om Lacey, men jag förstod vad Margo menade med att hon tryckte på ömma punkter.

När hon berättade det där började hon plötsligt gråta och Ben slog armen om henne och hon lutade huvudet mot hans axel, med viss ansträngning, för i högklackat var hon faktiskt längre än honom.

”Lacey, vi måste bara hitta en plats. Du kan väl prata med dina kompisar. Sa hon något om pappersstäder någon gång? Nämnde hon något särskilt ställe? Fanns det några områden någonstans som hon hade ett särskilt band till?” Hon ryckte på axlarna, fortfarande lutad mot Ben.

”Tjata inte på henne”, sa Ben. Jag suckade, men höll tyst.

”Jag håller på och söker online”, sa Radar, ”men hennes användarnamn har inte varit inloggat på Omnictionary sedan hon stack.”

Och så helt plötsligt var de inne på balprat igen. Lacey tittade upp från Bens axel och hon såg fortfarande ledsen och fundersam ut, fast hon försökte le när Radar och Ben utbytte historier om maggördelsshopping.

Dagen gick som dagarna brukade – i slow motion, med tusen besvikna blickar på klockan. Men nu var det ännu mer olidligt än vanligt, eftersom varje minut jag slösade bort i skolan var en förlorad minut i sökandet efter henne.

Den enda lektion som var det minsta intressant den dagen var engelskan, när doktor Holden sabbade Moby Dick fullständigt för mig genom att felaktigt utgå från att alla hade läst den och prata om kapten Ahab och hans besatthet av att hitta och döda den vita valen. Men det var kul att se hur hon hetsade upp sig mer och mer medan hon pratade. ”Ahab är en galning som rasar mot ödet. Man ser aldrig Ahab eftersträva något annat, inte i hela romanen, eller hur? Han är besatt av en enda sak. Och eftersom han är kapten på sitt fartyg är det ingen som kan stoppa honom. Man kan hävda – det skulle ni kunna göra om ni väljer att skriva om honom i er kritiska analys – att det är dumt av Ahab att vara besatt. Men man skulle också kunna hävda att det finns något tragiskt hjältemodigt med att utkämpa en strid man är dömd att förlora. Är Ahabs hopp en form av galenskap eller är det själva definitionen av att vara mänsklig?” Jag skrev ner så mycket jag kunde av vad hon sa och insåg att jag nog skulle kunna skriva min kritiska analys utan att behöva läsa boken. Medan hon pratade slog det mig att doktor Holden var ovanligt bra på att läsa saker. Och hon hade sagt att hon gillade Whitman. Så när det ringde ut tog jag upp Strån av gräs ur ryggsäcken och drog sedan sakta igen blixtlåset medan alla stack därifrån, antingen hem eller iväg på olika aktiviteter. Jag väntade bakom någon som bad om uppskov med en uppsats som han redan var försenad med, men han gick snart.

”Min store Whitmanläsare”, sa hon.

Jag tvingade fram ett leende. ”Känner du Margo Roth Spiegelman?” frågade jag.

Hon slog sig ner bakom sitt bord och visade med en gest att jag skulle sätta mig. ”Jag har aldrig haft henne som elev”, sa doktor Holden, ”men visst har jag hört talas om henne. Jag vet att hon har försvunnit.”

”Hon lämnade kvar den här poesiboken till mig, kan man säga, när hon, öh, försvann.” Jag räckte fram boken och doktor Holden började sakta bläddra i den. Medan hon gjorde det berättade jag mer. ”Jag har tänkt mycket på de understrukna raderna. Om man går till slutet av ’Sången om mig själv’, så stryker hon under saker om att dö. Som: ’Vill du träffa mig igen, titta då under dina skosulor’.”

”Så hon lämnade den här åt dig”, sa doktor Holden tyst.

”Ja”, sa jag.

Hon bläddrade tillbaka och knackade med pekfingernageln på raden som var understruken med grönt. ”Vad är det här om låsen? Det är ett viktigt parti i dikten, där Whitman – jag menar, man riktigt känner hur han ropar till en: ’Öppna dörrarna! Eller nej förresten: Ta bort dörrarna!’”

”Hon lämnade faktiskt en sak till åt mig, bakom gångjärnet på min dörr.”

Doktor Holden skrattade. ”Oj, det var värst. Men det är en sådan fantastisk dikt – man ska inte nöja sig med att läsa den så bokstavligt. Och hon verkar ha tolkat den på ett väldigt mörkt sätt, fast den i själva verket är väldigt optimistisk. Dikten handlar om vår samhörighet – att var och en av oss är en del i samma rotsystem, som grässtråna.”

”Men, jag menar, om man ser på det hon strukit under, så ser det ut som något slags självmordsbrev”, sa jag. Doktor Holden läste de sista stroferna igen och tittade sedan upp på mig.

”Ett sådant misstag det skulle vara att tolka in hopplöshet i den här dikten. Jag hoppas att det inte är på det viset, Quentin. Om man läser hela dikten förstår jag inte hur man skulle kunna utläsa något annat än att livet är heligt och värdefullt. Men – vem vet? Hon kanske skummade igenom den för att hitta vad hon ville se. Vi läser ofta poesi på det sättet. Men i så fall begrep hon inte alls vad Whitman bad henne om.”

”Och vad var det?”

Hon slog igen boken och såg mig så stint i ögonen att jag blev tvungen att vika undan med blicken. ”Vad tycker du om den?”

”Jag vet inte”, sa jag och stirrade på en hög rättade uppsatser på hennes bord. ”Jag har försökt läsa igenom hela dikten en massa gånger, men jag har inte kommit särskilt långt. Mest läser jag bara delarna hon har strukit under. Jag läser den för att försöka förstå Margo, inte för att försöka förstå Whitman.”

Hon tog en blyertspenna och skrev något på baksidan av ett kuvert. ”Vänta lite. Det där måste jag skriva ner.”

”Vilket då?”

”Det du just sa”, förklarade hon.

”Varför det?”

”För att jag tror att det är precis vad Whitman skulle ha velat. Att du ska se ’Sången om mig själv’ inte bara som en dikt, utan som ett medel att förstå varandra. Men jag undrar om man ändå inte måste läsa den som en dikt, i stället för att bara se de här fragmenten som citat och ledtrådar. Jag tycker verkligen att det finns en del intressanta samband mellan poeten i ’Sången om mig själv’ och Margo Spiegelman – den där starka utstrålningen och längtan bort. Men en dikt fungerar inte om man bara läser snuttar av den.”

”Okej, tack”, sa jag. Jag tog boken och reste mig upp. Det kändes inte särskilt mycket bättre.

Jag fick skjuts hem med Ben den eftermiddagen och blev kvar hemma hos honom tills han skulle sticka och hämta Radar till någon förfest till balen hemma hos vår kompis Jake, vars föräldrar var bortresta. Ben bad mig hänga med, men jag kände inte för det.

Jag gick hem till mig, genom parken där Margo och jag hade hittat den döde mannen. Jag mindes den morgonen och det kändes som om något vreds om i magen när jag tänkte på det – inte för den döde mannens skull, utan för att jag kom ihåg att hon hade sett honom först. Inte ens på lekplatsen i mitt kvarter hade jag lyckats hitta en död kropp på egen hand – hur i helvete skulle jag kunna göra det nu?

Jag försökte läsa ”Sången om mig själv” igen när jag kom hem den kvällen, men trots doktor Holdens goda råd såg jag bara ord utan mening.

Jag vaknade tidigt nästa morgon, strax efter åtta, och gick och satte mig vid datorn. Ben var online, så jag kontaktade honom på chatten.

QTHERESURRECTION: Hur var festen?

DETVARENNJURINFEKTION: Trist förstås. Alla fester jag går på är trista.

QTHERESURRECTION: Synd att jag missade den. Vad tidigt du är uppe. Vill du komma över och spela Resurrection?

DETVARENNJURINFEKTION: Driver du med mig?

QTHERESURRECTION: Öh … nej?

DETVARENNJURINFEKTION: Vet du vad det är för dag i dag?

QTHERESURRECTION: Lördagen den 15 maj?

DETVARENNJURINFEKTION: Alltså, balen börjar om elva timmar och fjorton minuter. Jag måste hämta Lacey om mindre än nio timmar. Jag har inte ens tvättat mig och vaxat Kholven än och du lyckades verkligen smutsa ner den, måste jag säga. Efter det ska jag duscha och raka mig och trimma näshåren och tvätta och vaxa mig själv. Herregud, be mig inte att rabbla hela listan. Jag har fullt upp. Men du, jag ringer dig senare om jag kan.

Radar var också på chatten.

QTHERESURRECTION: Vad är det för fel på Ben?

OMNICTIONARIAN96: Hej på dig med.

QTHERESURRECTION: Förlåt, jag är bara förbannad för att han tycker att balen är så superviktig.

OMNICTIONARIAN96: Du kommer att bli riktigt sur när du får höra att det enda skälet till att jag är uppe så här tidigt är att jag faktiskt måste iväg och hämta min smoking. Visst blir du det?

QTHERESURRETION: Herregud. Seriöst?

OMNICTIONARIAN96: Q, i morgon och i övermorgon och nästa dag och alla dagar i resten av mitt liv deltar jag gärna i din utredning. Men jag har en flickvän. Hon vill få en fin bal. Jag vill få en fin bal. Det är inte mitt fel att Margo Roth Spiegelman inte ville att vi skulle få en fin bal.

Jag visste inte vad jag skulle säga. Han hade rätt, möjligen. Hon kanske förtjänade att glömmas bort. Men jag kunde ändå inte glömma henne.

Mamma och pappa låg fortfarande i sängen och tittade på en gammal film på teve. ”Får jag låna minibussen?” frågade jag.

”Javisst, men varför det?”

”Jag har bestämt mig för att gå på balen”, svarade jag hastigt. Lögnen dök upp i huvudet i samma ögonblick som den slank ut ur munnen. ”Jag måste hämta en smoking och sedan sticka över till Ben. Vi ska gå utan tjej båda två.” Mamma satte sig upp och log.

”Vad kul. Du kommer att få så roligt. Kommer du hem så att vi får ta några bilder?”

”Mamma, behöver du verkligen bilder av mig på väg till balen utan tjej? Jag menar, har inte mitt liv varit tillräckligt fullt av förödmjukelser?”

Hon skrattade.

”Ring före tolv i natt”, sa pappa.

”Visst”, sa jag. Det var så lätt att ljuga för dem att jag kom på mig själv med att undra varför jag nästan aldrig hade gjort det före den där natten med Margo.

Jag tog I-4 västerut mot Kissimmee och nöjesparkerna, fortsatte förbi I-Drive, där Margo och jag hade brutit oss in på SeaWorld, och körde sedan väg 27 ner mot Haines City. Det finns en massa sjöar där nere, och överallt i Florida där det finns sjöar samlas det en massa rika människor, så det var knappast troligt att det skulle finnas några skenbyggen där. Men på hemsidan jag hittat hade det stått klart och tydligt att det fanns ett stort, flera gånger utmätt markområde. Jag kände genast igen stället, för medan alla andra bostadsområden låg bakom murar, så bestod Quail Hollow bara av en liten plastskylt nedslagen i marken. När jag svängde in såg jag små plastade anslag med TILL SALU, PERFEKT LÄGE och FANTASTISKA BYGGMÖJLIGHETER!

Till skillnad från de andra skenbyggena var Quail Hollow välskött. Man hade inte byggt några hus, men tomterna var markerade med snitslade stolpar och gräset var nyklippt. Alla gatorna var asfalterade och hade gatuskyltar. I mitten av tomtområdet hade en perfekt cirkelrund sjö grävts ut och därefter av någon anledning dränerats. Genom bilrutan såg jag att den var kanske tre meter djup och bortåt hundra meter i diameter. En slang ringlade sig som en orm nere på botten av kratern och in till dess mitt, där en fontän i stål och aluminium reste sig till ögonhöjd. Jag kom på mig själv med att vara tacksam för att sjön var torrlagd, så att jag inte skulle behöva stirra ner i vattnet och undra om hon låg någonstans på botten och förväntade sig att jag skulle kliva i en dykardräkt och leta upp henne.

Jag var säker på att Margo inte kunde vara i Quail Hollow. Eftersom det låg nära ett flertal bebodda områden fungerade det inte som gömställe, vare sig man var levande eller död. Men jag tittade i alla fall och medan jag sakta körde minibussen längs gatorna kände jag hur hoppet gled ifrån mig. Jag ville vara glad att det inte var här. Men om det inte var Quail Hollow skulle det vara nästa ställe eller nästa eller nästa. Eller också kanske jag aldrig skulle hitta henne. Vilket skulle vara bäst?

Jag avslutade rundturen utan att ha upptäckt något, och styrde ut mot motorvägen igen. Jag köpte med mig lunch från en vägkrog och åt den medan jag körde västerut mot den lilla övergivna köpcentret.

21

När jag stannade på köpcentrets parkering såg jag att vårt hål i spånskivan hade lagats med blå maskeringstejp. Jag undrade vem som kunde ha varit där efter oss.

Jag körde runt till baksidan och parkerade minibussen vid en rostig avfallscontainer som inte hade sett en sopbil på flera decennier. Jag antog att jag skulle kunna slita sönder maskeringstejpen och ta mig in om det behövdes, men när jag gick runt till framsidan upptäckte jag att ståldörrarna som ledde in till butikerna hade gångjärn som inte syntes utifrån.

Jag hade lärt mig ett och annat om gångjärn tack vare Margo och nu förstod jag varför vi inte hade lyckats när vi drog i de här dörrarna: De öppnades inåt. Jag gick fram till dörren till mäklarkontoret och tryckte på den. Den öppnades utan något som helst motstånd. Gode Gud, vilka idioter vi var. Vad det än var för några som höll till här ibland, så måste de förstås veta att dörren var olåst. Med tanke på det verkade maskeringsptejpen ännu onödigare.

Jag krängde av mig ryggsäcken jag hade packat samma morgon och tog upp pappas starka Magliteficklampa som jag lyste med runt om i rummet. Något ganska stort sprang omkring uppe på takbjälkarna. Jag rös. Små ödlor skuttade genom ljusfläcken.

En enda ljusstråle från ett hål i taket sken ner i ett hörn vid väggen mot framsidan och solskenet kikade in längs kanten av spånskivan, men jag förlitade mig mest på ficklampan. Jag gick fram och tillbaka längs skrivbordsraderna och tittade på sakerna vi hade hittat i skrivbordslådorna och lämnat kvar. Det var riktigt kusligt att se skrivbord efter skrivbord med samma orörda kalender: februari 1986. Februari 1986. Februari 1986. Juni 1986. Februari 1986. Jag svängde runt och lyste med ficklampan på ett skrivbord precis mitt i rummet. Kalendern hade ändrats till juni. Jag lutade mig närmare och tittade på papperet i kalendern, i hopp om att få se en fransig rand där de tidigare månaderna var utrivna, eller några märken på sidan där en penna hade råkat sticka igenom papperet. Men det fanns inget som skilde den här kalendern från de andra, bortsett från datumet.

Med ficklampan fastklämd mellan halsen och axeln började jag titta igenom skrivbordslådorna igen. Jag ägnade särskild uppmärksamhet åt junibordet: några pappersservetter, några blyertspennor som fortfarande var vassa, låneavtal adresserade till en Dennis McMahon, ett tomt paket Marlboro Lights och en nästan full flaska rött nagellack.

Jag tog ficklampan i ena handen och nagellacket i den andra och tittade ingående på det. Så rött att det nästan var svart. Jag hade sett den här färgen förut. Jag hade sett den på instrumentbrädan i minibussen den där natten. Plötsligt kändes prasslet på takbjälkarna och husets alla knarrande ljud oväsentligt – jag greps av en vild eufori. Jag kunde förstås inte veta om det var samma flaska, men det var utan tvekan samma färg.

Jag vände på flaskan och såg klart och tydligt en liten fläck blå sprejfärg på sidan. Från hennes sprejfärgsfläckiga fingrar. Nu var jag helt säker. Hon hade varit här efter det att vi skildes åt den där morgonen. Kanske bodde hon fortfarande här. Kanske kom hon hit först sent på kvällen. Kanske var det hon som hade tejpat ihop spånskivan, för att få vara ifred.

I den stunden beslöt jag mig för att stanna över natten. Om Margo hade sovit här kunde jag också göra det. Vid den tanken inledde jag ett kort samtal med mig själv.

Jag: Men råttorna.

Jag: Ja, fast de verkar bo under taket.

Jag: Men ödlorna.

Jag: Äh, kom igen. Du brukade rycka svansen av dem när du var liten. Du är inte rädd för ödlor.

Jag: Men råttorna.

Jag: Råttorna gör inte dig något ont. De är mer rädda för dig än du är för dem.

Jag: Visst, men råttorna då?

Jag: Håll käften.

I slutändan spelade råttorna ingen roll, inte egentligen, eftersom jag var på en plats där Margo hade varit i livet. Jag var på en plats som hade sett henne efter det att jag gjorde det, och den tanken ingav mig en sådan värme att köpcentret nästan blev mysigt. Jag kände mig väl inte som en baby i sin mammas famn direkt, men jag tappade inte längre andan så fort jag hörde ett ljud. Och ju mysigare det blev, desto lättare blev det att utforska. Jag visste att det fanns mer att se och nu kände jag mig redo att hitta det.

Jag gick ut från kontoret, duckade in genom ett trollhål till rummet med hyllabyrinterna. Jag gick en stund fram och tillbaka längs gångarna. Längst bort i rummet kröp jag genom nästa trollhål in till det tomma rummet. Jag satte mig på heltäckningsmattan som låg hoprullad vid den bortre väggen. Den spruckna vita färgen frasade mot ryggen. Jag satt kvar där ett tag, tillräckligt länge för att den brutna ljusstrålen som kom in genom ett hål i taket skulle krypa ett par centimeter framåt på golvet medan jag sakta vande mig vid alla ljud.

Efter en stund blev jag uttråkad och kröp genom det sista trollhålet in i souvenirbutiken. Jag bläddrade igenom T-shirtarna. Jag drog ut lådan med turistbroschyrer under skyltmontern och tittade igenom dem på jakt efter ett handskrivet meddelande från Margo, men hittade inget. Jag bläddrade igenom Reader’s Digest-tidningarna och hittade en låda med National Geographic-tidningar från sextiotalet, men lådan var så dammig att jag förstod att Margo aldrig hade öppnat den.

Inte förrän jag kom tillbaka till det tomma rummet började jag söka efter tecken på att det hade bott människor där. I den färgflagnande väggen närmast den hoprullade heltäckningsmattan upptäckte jag nio små hål efter häftstift. Fyra av hålen bildade en ungefärlig yttre fyrkant, och det var fem hål inne i fyrkanten. Jag tänkte att Margo kanske hade bott här så länge att hon hade satt upp ett par affischer, även om det inte hade verkat saknas någon i hennes rum när vi var där och letade.

Jag rullade upp mattan en bit och hittade genast något annat: en tillplattad tom ask som en gång hade innehållit tjugofyra energikakor. Jag fick en inre bild av Margo sittande här, lutad mot väggen med en gammal sunkig hoprullad heltäckningsmatta som fåtölj, ätande en energikaka. Hon är alldeles ensam och har ingenting annat att äta. Kanske kör hon en gång om dagen till en närbutik för att köpa en macka och en burk läsk, Mountain Dew förstås, men större delen av dagen tillbringar hon här, på eller i närheten av den här mattan. Det kändes för sorgligt för att vara sant – så ensamt och så väldigt olikt Margo. Men all bevisning från de senaste tio dagarna pekade mot en överraskande slutsats: Margo själv var – åtminstone ibland – väldigt olik Margo.

Jag rullade ut mattan lite till och hittade en blå stickad filt, nästan lika tunn som tidningspapper. Jag tog upp den och höll den mot ansiktet och där, Gud, ja. Hennes doft. Syrenschampot och mandeln i hennes hudlotion och under allt detta den svaga, ljuvliga doften av själva huden.

Nu såg jag henne framför mig igen: Hon rullar upp mattan halvvägs varje kväll så att höften inte ska komma emot den kala betongen när hon ligger på sidan. Hon kryper in under filten, har resten av mattan som kudde och somnar. Men varför här? Hur kan det här vara bättre än hemma? Och om det nu är så himla bra här, varför sticka härifrån? Det är de här sakerna jag inte kan förstå, och jag inser att det beror på att jag inte kände Margo. Jag visste hur hon luktade och jag visste hur hon var mot mig och jag visste hur hon var mot andra och jag visste att hon gillade Mountain Dew och äventyr och dramatik och jag visste att hon var rolig och smart och helt enkelt mer än vi andra. Men jag visste inte vad som lockade henne hit eller vad som fick henne att ge sig av. Jag visste inte varför hon aldrig berättade för någon att hon gillade musik, fastän hon hade tusentals skivor. Jag visste inte vad hon gjorde på kvällarna med rullgardinen neddragen och dörren låst, ensam och isolerad i sitt rum.

Och kanske var det här det första jag behövde göra. Jag behövde upptäcka hurdan Margo var när hon inte var Margo.

Jag låg ett tag bredvid filten som doftade som hon och stirrade upp i taket. Jag såg en glimt av den sena eftermiddagshimlen genom en spricka i taket, som en trasig segelduk målad i ljusblått. Det här skulle vara det perfekta stället att sova på. Man kunde se stjärnorna på natten utan att det regnade på en.

Jag ringde mina föräldrar bara för att höra av mig. Pappa svarade och jag sa att jag satt i bilen på väg att träffa Radar och Angela och att jag skulle sova över hos Ben. Han sa åt mig att inte dricka och jag sa att jag inte skulle det och han sa att han var stolt över mig för att jag skulle gå på balen och jag undrade om han skulle ha varit stolt över mig om han hade vetat vad jag egentligen gjorde.

Det var långtråkigt här. Jag menar, när man väl kom över gnagarna och det mystiska knarret i väggarna som inte skulle hålla länge till, så fanns det inget att göra. Inget internet, ingen teve, ingen musik. Jag var så uttråkad att jag om igen började undra hur hon kunde välja det här stället, eftersom jag alltid hade tyckt att Margo verkade vara en person med väldigt låg tolerans för tristess. Hon kanske gillade att leva fattigt? Knappast troligt. Margo bröt sig in på SeaWorld klädd i märkesjeans.

Det var bristen på alternativa stimuli som förde mig tillbaka till ”Sången om mig själv”, den enda present jag med säkerhet hade fått av henne. Jag gick bort till ett vattenfläckat ställe på betonggolvet alldeles under hålet i taket, satte mig med benen i kors och lutade mig åt sidan så att ljuset föll i boken. Och av någon anledning kunde jag äntligen läsa den.

Saken är den att dikten börjar väldigt långsamt – det är en lång inledning, kan man säga, men ungefär på nionde raden börjar Whitman berätta en sorts historia och det var där den började ta fart för mig. Whitman ligger och slappar (han säger att han ligger och drar sig) i gräset och sedan kommer det:

Ett barn kom till mig med händerna fulla av gräs: Vad är gräs för något?

Hur skulle jag kunna svara? … jag som inget mer vet om gräs än han.

Jag tror det måste vara min bestämmelses flagg, vävd av samma gröna som förtröstan.

Förtröstan. Det var hoppet som doktor Holden hade pratat om – gräset var en metafor för hans hopp. Men det slutar inte där. Han fortsätter:

Eller det är Guds egen näsduk,

En väldoftande påminnelse tappad med flit

Gräset som en metafor för Guds storhet eller något …

Eller är gräset själv ett barn …

Och sedan, kort efter det,

Eller en enhetlig gudomlig skrift

Som betyder Växtkraft i alla zoner,

Bland svarta likaväl som bland vita,

Då kanske gräset är en metafor för vår jämlikhet och vår inneboende samhörighet med varandra, som doktor Holden hade sagt. Och sedan, slutligen, säger han om gräset:

Och nu påminner det mig om gravarnas vackra oklippta hår.

Så gräset är döden också – det växer ur våra begravda kroppar. Gräset var så många olika saker på en gång att man blev förvirrad. Gräset är alltså en metafor för livet och för döden och för jämlikhet och för samhörighet och för barn och för Gud och för hoppet.

Jag kunde inte räkna ut vilken av de här idéerna, om någon, som utgjorde diktens kärna. Men när jag tänkte på gräset och alla olika sätt att se på det, började jag tänka på alla mina olika, ibland felaktiga sätt att se på Margo. Man kunde se henne på hur många sätt som helst. Jag hade inriktat mig på vart hon hade tagit vägen, men nu, med huvudet fullt av grubblerier om gräsets skiftande egenskaper och med hennes doft från filten kvar i näsan, insåg jag att den viktigaste frågan var vem jag letade efter. Om frågan ”Vad är gräset?” har ett så komplicerat svar, tänkte jag, så måste det också gälla ”Vem är Margo Roth Spiegelman?” Som en metafor som har blivit så sliten att den förlorat sin förklaringskraft, lämnade ledtrådarna hon gett mig utrymme åt oändliga fantasier, en obegränsad uppsättning Margofigurer.

Jag måste begränsa bilden av henne och jag gissade att det måste finnas saker som jag feltolkade eller inte såg. Jag ville slita av taket och lysa upp hela stället så att jag kunde se hela henne på en gång, i stället för en ficklampsstråle åt gången. Jag lade undan Margos filt och skrek så högt att råttorna måste höra mig: ”Jag ska hitta någonting här!”

Jag gick igenom varje skrivbord på kontoret igen, men det tycktes alltmer uppenbart att Margo bara hade använt skrivbordet med nagellacket i lådan och kalendern som visade på juni.

Jag kröp in genom ett trollhål och tog mig ända bort till biblioteket, där jag vandrade mellan de övergivna metallhyllorna igen. På varje hylla sökte jag efter luckor i dammet som kunde säga mig att Margo hade använt det här utrymmet till något, men jag hittade inget. Men plötsligt råkade ficklampsstrålen glida över något högst uppe på hyllan i ett hörn av rummet, precis vid det förbommade fönstret i lagerrummet. Det var en bokrygg.

Boken hette Vägarnas Amerika: Din resehandbok och var utgiven 1998, efter det att det här stället hade övergivits. Jag bläddrade igenom den med ficklampan fastklämd mot axeln. Boken tog upp hundratals attraktioner man kunde besöka, från världens största snörnystan i Darwin, Minnesota till världens största frimärksboll i Omaha, Nebraska. Någon hade vikt in hörnen på flera till synes slumpmässigt utvalda sidor. Boken var inte så farligt dammig. Kanske SeaWorld bara var första anhalten i ett äventyr hon tänkte dra iväg på. Ja. Det kunde nog stämma. Det var Margo. Hon fick nys om det här stället på något vis, åkte hit för att samla ihop grejer, sov ett par nätter och gav sig sedan ut på vägarna. Jag kunde se framför mig hur hon studsade mellan olika turistfällor.

Medan det sista dagsljuset flydde från hålen i taket hittade jag fler böcker på andra bokhyllor. Nepal – En resehandbok, Kanadas stora sevärdheter, Med bil genom Amerika, Fodors Guide till Bahamas, Let’s Go Bhutan. Det verkade inte finnas något som helst samband mellan böckerna, förutom att de alla handlade om resor och var utgivna efter det att köpcentret övergavs. Jag klämde fast ficklampan under hakan, lyfte upp böckerna i en trave som nådde ända upp till bröstkorgen och bar in dem i det tomma rummet, som jag nu tänkte på som sovrummet.

Så det slutade med att jag tillbringade balnatten med Margo, fast inte riktigt på det sätt jag hade hoppats. I stället för att planka in på balen tillsammans med henne satt jag lutad mot hennes hoprullade matta med hennes slitna filt över knäna och växlade mellan att läsa resehandböcker i ficklampsskenet och att bara sitta stilla i mörkret medan cikadorna surrade över och runt omkring mig.

Hon kanske hade suttit här i det surrande mörkret, drabbad av någon sorts förtvivlan, och kanske hade hon inte lyckats släppa tankarna på döden. Jag kunde se det framför mig, självklart.

Men jag kunde också se framför mig hur Margo köpte de här böckerna på olika garageloppisar, köpte varenda resehandbok hon kom över för en kvartsdollar eller mindre. Och att hon sedan åkte hit – redan innan hon försvann – för att läsa böckerna på behörigt avstånd från nyfikna blickar. Läsa dem och försöka välja ut några destinationer. Ja. Hon skulle hålla sig ute på vägarna, hålla sig gömd, som en ballong som svävade på himlen och avverkade hundra mil om dagen, buren av en stadig medvind. Och i den här fantasin var hon i livet. Hade hon lockat mig hit för att ge mig ledtrådar till att pussla ihop en resrutt? Kanske. Jag var förstås inte i närheten av någon resrutt. Om man skulle gå efter böckerna kunde hon befinna sig på Jamaica eller i Namibia, i Topeka eller i Beijing. Men än hade jag bara börjat leta.

22

I drömmen vaknade jag på rygg och kände hennes huvud mot min axel, med bara mattkanten mellan oss och betonggolvet. Hennes arm låg utsträckt över min bröstkorg. Vi bara låg där och sov. Gud hjälpe mig. Den enda tonårskillen i hela USA som drömmer om att sova med en tjej och bara sova. Sedan ringde mobilen. Det gick fram två signaler till innan jag lyckades fumla åt mig telefonen på den utrullade mattan. Klockan var 03.18 på natten. Det var Ben som ringde.

”God morgon, Ben”, sa jag.

”JAAA!!!!!” svarade han med ett skrik och jag förstod direkt att det inte var rätt tillfälle att försöka förklara allt jag hade insett och gissat om Margo. Det var nästan så att jag kunde känna spritlukten i hans andedräkt. Det där enda ordet, hans sätt att skrika fram det, innehöll fler utropstecken än något Ben någonsin hade sagt till mig i hela sitt liv.

”Ni hade kul på balen, förstår jag?”

”JAAA! Quentin Jacobsen! Q:et! Amerikas bästa Quentin! Ja!” Hans röst lät mer avlägsen nu, men jag hörde honom fortfarande. ”Hallå allihop, håll tyst, vänta, håll tyst – QUENTIN! JACOBSEN! ÄR INNE I MIN TELEFON!” Ett jubel steg och Bens röst kom tillbaka. ”Ja, Quentin! Ja! Du, du måste komma hit.”

”Var är hit?” frågade jag.

”Hos Becca! Vet du var det är?”

Jag råkade veta precis var det var någonstans. Jag hade varit i hennes rum i källaren. ”Jag vet var det är, men det är mitt i natten, Ben. Och jag är i …”

”JAAA!!! Du måste komma hit nu genast. Nu genast!”

”Ben, det är viktigare saker på gång”, svarade jag.

”FYLLECHAFFIS!”

”Vad?”

”Du är min fyllechaffis! Ja! Du är så chaffig! Jag älskar att du svarade! Det är så grymt! Jag måste vara hemma klockan sex! Och jag utnämner dig att chaffa hem mig! JAAAAAAA!”

”Kan du inte sova över där?” frågade jag.

”NEEEEJ! Buuuuu. Buuu för Quentin. Kom igen allihop! Bua ut Quentin!” Och sedan buade de ut mig. ”Alla är fulla. Ben full. Lacey full. Radar full. Ingen köra. Hemma sex. Lovade mamma. Buu för trötta Quentin! Fyllechaffis, jajaja! JAAAAA!”

Jag drog ett djupt andetag. Om Margo hade tänkt dyka upp skulle hon ha gjort det före tre. ”Jag är där om en halvtimme.”

”JA JA JA JA JA JA JA JA JA JA JA JAAAAA!!!! JA! JA!”

När jag lade på var Ben fortfarande i full gång med sina eviga bedyranden. Jag låg kvar en liten stund och samlade krafter för att resa mig upp, och till slut gjorde jag det. Fortfarande halvsovande kröp jag genom trollhålen in i biblioteket och vidare till fastighetsmäklaren. Sedan drog jag upp bakdörren och gick och satte mig i minibussen.

Jag svängde in på Becca Arringtons gata strax före fyra. Det stod en massa bilar parkerade på båda sidorna och jag visste att det skulle vara ännu mer folk där inne, eftersom många hade skjutsats dit i limousin. Jag hittade en plats ett par bilar från Kholven.

Jag hade aldrig sett Ben full. En gång för två år sedan drack jag en flaska rosa ”vin” på en orkesterfest. Det smakade lika illa på väg ner som det gjorde på väg upp. Det var Ben som satt med mig i Cassie Hineys Nalle Puh-inredda badrum medan jag kaskadspydde rosa vätska över en målning av Ior. Jag tror att den upplevelsen hade gjort oss båda lite avigt inställda mot alkoholhaltiga äventyr. Tills i kväll, åtminstone.

Jag visste att Ben skulle vara full. Jag hade hört honom i telefonen. Ingen nykter människa säger ”ja” så många gånger i minuten. Men när jag öppnade dörren till Beccas hus var jag ändå inte förberedd på att se Jase Worthington och två andra basebollspelare hålla en smokingklädd Ben upp och ner över en ölkagge. Slangen från ölkaggen var i Bens mun och samtliga i rummet var som trollbundna av honom. Alla mässade i takt: ”Arton, nitton, tjugo”, och ett ögonblick trodde jag att Ben var utsatt för någon sorts övergrepp. Men nej, medan han sög i sig öl ur den där slangen som om det var modersmjölk sipprade vätskan i små rännilar ur mungiporna, för han log. ”Tjugotre, tjugofyra, tjugofem”, ropade folk och det hördes tydligt hur entusiastiska de var. Av allt att döma var det något märkvärdigt som försiggick.

Alltihop kändes så barnsligt, så genant. De såg ut som pappersungar som lekte sina papperslekar. Jag trängde mig fram genom folkhopen mot Ben och blev förvånad när jag stötte på Radar och Angela.

”Vad fan är det som händer?” frågade jag.

Radar gjorde en paus i räknandet och tittade på mig. ”Ja!” sa han. ”Här kommer fyllechaffisen! Ja!”

”Varför säger alla ’ja’ så mycket i kväll?”

”Det kan man fråga sig”, ropade Angela till mig. Hon blåste upp kinderna och suckade. Hon såg nästan lika irriterad ut som jag kände mig.

”Ja, för helvete, det kan man fråga sig!” sa Radar, som höll en röd plastmugg med öl i varje hand.

”De är hans båda två”, förklarade Angela lugnt för mig.

”Varför är inte du fyllechaffis?” frågade jag.

”De ville att du skulle komma hit”, sa hon. ”De trodde att det var ett sätt att locka hit dig.” Jag himlade med ögonen. Hon himlade tillbaka, medlidsamt.

”Du måste verkligen gilla honom”, sa jag och nickade mot Radar, som nu höll båda ölmuggarna högt i luften och räknade tillsammans med de andra. Alla verkade jättestolta över att kunna räkna.

”Han är rätt gullig, till och med nu”, svarade hon.

”Motbjudande”, sa jag.

Radar stötte till mig med en av sina ölmuggar. ”Titta på vår Ben! Han är något slags autistiskt underbarn i ölslangning. Han vill tydligen slå världsrekord eller något nu i denna stund.”

”Vad är ölslangning för något?” frågade jag.

Angela pekade på Ben. ”Det där”, sa hon.

”Åh”, sa jag. ”Jaha, det är ju – alltså, hur svårt kan det vara att hänga upp och ner?”

”Winter Parks längsta ölslangning varade tydligen i sextiotvå sekunder”, förklarade hon. ”Och det rekordet sattes av Tony Yorrick.” Det var en mastodont till kille som hade gått sista året på high school när vi gick första och som nu spelade amerikansk fotboll för University of Florida.

Jag var helt och hållet med på att Ben borde slå rekord, men jag kunde inte förmå mig att ropa med de andra när de skrek: ”Femtioåtta, femtionio, sextio, sextioett, sextiotvå, sextiotre!” Då tog Ben slangen ur munnen och skrek: ”JAAAA! JAG MÅSTE VARA DEN BÄSTE! JAG HAR SATT VÄRLDEN I GUNGNING!” Jase och några basebollspelare vände honom rätt och bar runt honom på axlarna. Sedan fick Ben syn på mig och pekade och gav upp det högsta och mest passionerade JAAAAA!!!!!! jag någonsin hört. Och då menar jag mer upphetsat än fotbollsspelare som vinner VM.

Ben hoppade ner från basebollspelarnas axlar, landade vingligt på huk och svajade sedan lite när han skulle ställa sig upp. Han lade armen om mina axlar. ”JA!” sa han igen. ”Quentin är här! Quentin den store! Hurra för Quentin, bästis till världsmästaren i ölslangning!” Jase gnuggade mig i huvudet och sa: ”Du är bäst, Q!” och sedan hörde jag Radars röst i örat: ”Förresten så är vi något slags folkhjältar för de här människorna. Angela och jag stack hit från vår efterfest för att Ben sa till mig att jag skulle tas emot som en kung. Och alltså, de jublade mitt namn. Alla verkar tycka att Ben är jättekomisk eller något och därför gillar de oss också.”

”Wow”, sa jag till Radar och alla de andra.

Ben vände sig bort från oss och jag såg honom slita tag i Cassie Hiney. Han lade händerna på hennes axlar och hon lade sina händer på hans axlar och han sa: ”Min baldejt blev nästan balens drottning”, och Cassie sa: ”Jag vet. Coolt”, och Ben sa: ”Jag har velat kyssa dig varenda dag de senaste tre åren”, och Cassie sa: ”Då tycker jag att du ska göra det”, och sedan sa Ben: ”JA! Vad grymt!” Men han kysste inte Cassie. Han bara vände sig till mig och sa: ”Cassie vill kyssa mig!” Och jag sa: ”Ja”, och han sa: ”Det är så grymt.” Sedan verkade han glömma både Cassie och mig, som om tanken på att kyssa Cassie Hiney kändes bättre än det någonsin skulle kunna göra att kyssa henne i verkligheten.

”Visst är det en kul fest?” sa Cassie till mig och jag sa: ”Ja”, och hon sa: ”Det här är raka motsatsen till orkesterfesterna, visst?” och jag sa: ”Ja”, och hon sa: ”Ben är helt flippad, men jag älskar honom”, och jag sa: ”Ja.” ”Och så har han jättegröna ögon”, tillade hon och jag sa: ”Mm-hm”, och sedan sa hon: ”Alla säger att du är gulligare men jag gillar Ben”, och jag sa: ”Okej”, och hon sa: ”Visst är det en kul fest?” Och jag sa: ”Ja.” Att prata med en full person var som att prata med en enormt glad, svårt hjärnskadad treåring.

Chuck Parson kom fram till mig samtidigt som Cassie gick. ”Jacobsen”, sa han sakligt.

”Parson”, svarade jag.

”Du rakade av mitt jävla ögonbryn, va?”

”Inte rakade, faktiskt”, sa jag. ”Jag använde en depileringskräm.”

Han petade mig mitt i bröstkorgen, ganska hårt. ”Du är ett svin”, sa han, fast han skrattade. ”Så jävla mycket stake du måste ha, alltså. Nu är du bara så jävla bäst. Alltså, det kanske bara är för att jag är packad, men jag älskar dig för fan lite grann just nu, ditt jävla as.”

”Tack”, sa jag. Jag kände mig så bortkopplad från all den här skiten, allt det förbannade high-school-är-slut-så-nu-måste-vi-erkänna-att-vi-älskar-alla-innerst-inne. Jag såg henne framför mig på den här festen eller tusentals likadana fester. Hennes ögon, tomma på liv. Jag föreställde mig hur hon lyssnade när Chuck Parson babblade med henne och funderade på olika utvägar, i livet eller i döden. Jag kunde föreställa mig båda delarna lika tydligt.

”Ska du ha en öl, din kuksugare?” frågade Chuck. Jag hade nästan glömt att han stod där, men bara nästan, för spritlukten i hans andedräkt gjorde det svårt att undgå hans närvaro. Jag skakade på huvudet och han gick därifrån.

Jag ville åka hem, men jag förstod att jag inte kunde stressa Ben. Det här var antagligen den ojämförligt bästa kvällen i hela hans liv. Han hade rätt till den.

Så i stället letade jag upp en trappa och gick ner en våning. Jag hade befunnit mig i mörker så länge att jag längtade tillbaka till det. Jag ville bara lägga mig någonstans där det var någorlunda tyst och någorlunda mörkt och tänka på Margo igen. Men när jag gick förbi Beccas rum hörde jag dämpade ljud – stönanden, närmare bestämt – så jag stannade utanför dörren, som stod lite på glänt.

Jag kunde se de översta två tredjedelarna av Jase, utan skjorta, ovanpå Becca, och hon hade benen om honom. Ingen var naken eller så, men de var på väg åt det hållet. En bättre människa kanske skulle ha vänt sig bort, men en sådan som jag får inte så många chanser att se sådana som Becca Arrington nakna, så jag stod kvar i dörrspringan och kikade in i rummet. De rullade runt så att Becca låg ovanpå Jason och hon suckade medan hon kysste honom och sedan började hon knäppa upp blusen. ”Tycker du att jag är sexig?” sa hon.

”Åh Gud, ja, du är så jävla sexig, Margo”, sa Jase.

”Vad!?” sa Becca ursinnigt och det stod snabbt klart för mig att jag inte skulle få se Becca naken. Hon började skrika, jag backade undan från dörren, Jase upptäckte mig och skrek: ”Vad är det med dig?” Och Becca skrek: ”Skit i honom. Vem bryr sig ett skit om honom? Jag då?! Varför tänker du på henne och inte på mig!”

Det verkade vara ett tillfälle så gott som något att slinka undan, så jag stängde dörren och gick in i badrummet. Jag behövde kissa, men mest av allt behövde jag bara komma bort från alla röster.

Det tar alltid några sekunder för mig att börja kissa efter att jag fått ordning på grejerna, så jag stod där ett ögonblick och väntade och sedan började jag kissa. Jag hade just kommit in i den skvalande, lättade fasen när en tjejröst från någonstans vid badkaret sa: ”Vem där?”

Och jag sa: ”Öh, Lacey?”

”Quentin? Vad fan gör du här?” Jag ville sluta kissa men det kunde jag ju inte. Kissande är som en bra bok, på det viset att det är väldigt, väldigt svårt att sluta när man väl har börjat.

”Öh, kissar”, sa jag.

”Hur går det?” frågade hon från andra sidan draperiet.

”Jo tack, bra.” Jag skakade av det sista, drog upp gylfen på shortsen och spolade.

”Vill du komma ner i badkaret?” frågade hon. ”Men jag stöter inte på dig.”

Efter en kort tvekan sa jag: ”Visst.” Jag drog undan duschdraperiet. Lacey log mot mig och sedan drog hon upp benen mot bröstet. Jag satte mig mitt emot henne, med ryggen mot det kalla, sluttande porslinet. Våra fötter var tätt emot varandra. Hon hade shorts och en ärmlös T-shirt och sådana där små gulliga flip-flops. Sminket var bara en aning utkladdat kring ögonen. Hon hade håret till hälften uppsatt, fortfarande i balfrisyren, och benen var solbrända. Jag måste erkänna att Lacey Pemberton var väldigt vacker. Hon var inte den sortens tjej som kunde få en att glömma Margo Roth Spiegelman, men hon var den sortens tjej som kunde få en att glömma en massa saker.

”Hur var balen?” frågade jag.

”Ben är jättegullig”, svarade hon. ”Jag hade kul. Men sedan började Becca och jag bråka jättemycket och hon kallade mig för hora och sedan ställde hon sig upp i soffan på övervåningen och hyschade på alla och sedan sa hon högt att jag hade typ en könssjukdom.”

Jag ryckte till. ”Herregud”, sa jag.

”Ja. Jag är helt körd. Det är bara … Fan. Det suger, ärligt talat, för … det är så himla pinsamt och hon visste att det skulle vara det och … det suger. Så sedan gick jag och satte mig i badkaret och Ben kom ner hit och jag sa åt honom att lämna mig ifred. Inte för att vara taskig mot Ben, men han var inget vidare på att lyssna, om du fattar. Han är rätt full. Jag har det inte ens. Jag har haft det. Den är botad. Men skit samma. Jag är i alla fall ingen slampa. Det var en kille. En jäkla idiot. Shit, jag kan inte fatta att jag någonsin berättade det för henne. Jag borde ha berättat det för Margo när Becca inte var med.”

”Trist”, sa jag. ”Fast Becca är bara avundsjuk.”

”Varför skulle hon vara avundsjuk? Hon blev ju balens drottning. Hon är ihop med Jase. Hon är den nya Margo.”

Jag fick ont i baken av att sitta på porslinet, så jag försökte ändra ställning. Mina knän rörde vid hennes knän. ”Ingen kommer någonsin att bli den nya Margo”, sa jag. ”Hur som helst så har du det som hon egentligen vill ha. Folk gillar dig. Folk tycker att du är sötare.”

Lacey ryckte blygt på axlarna. ”Tycker du att jag är ytlig?”

”Ja, kanske det.” Jag tänkte på hur jag själv hade stått utanför Beccas rum och hoppats att hon skulle ta av sig blusen. ”Fast det är jag också”, tillade jag. ”Det är alla.” Jag hade ofta tänkt: Om jag ändå hade Jase Worthingtons kropp. Gick som om jag visste hur man gick. Kysstes som om jag visste hur man kysstes.

”Men inte på samma sätt. Ben och jag är ytliga på samma sätt. Du skiter i om folk gillar dig.”

Det var både sant och inte sant. ”Jag bryr mig mer om det än jag skulle önska”, sa jag.

”Allting suger utan Margo”, sa hon. Hon var också full, men jag hade inget emot hennes typ av fylla.

”Ja”, sa jag.

”Jag vill att du tar med mig till det där stället”, sa hon. ”Det där lilla köpcentret. Ben berättade om det.”

”Ja, vi kan åka vart du vill”, sa jag. Jag berättade att jag hade varit där hela natten, att jag hade hittat Margos nagellack och hennes filt.

Lacey var tyst en stund, andades med öppen mun. När hon slutligen sa det viskade hon det nästan. Lade orden som en fråga men uttalade dem som ett påstående. ”Är hon död, tror du.”

”Jag vet inte, Lacey. Jag trodde det fram till i natt, men nu vet jag inte.”

”Hon är död och vi håller allihop på med … det här.”

Jag tänkte på understrykningen i Whitman: ”Om ingen annan är varse detta är jag tillfreds, / Och om alla är det är jag också tillfreds.” Och jag sa: ”Det kanske var det hon ville, att livet skulle gå vidare.”

”Det låter inte som min Margo”, sa hon och jag tänkte på min Margo och Laceys Margo och mrs Spiegelmans Margo och hur vi alla såg hennes spegelbild i olika lustiga husetspeglar. Jag tänkte säga något, men Laceys öppna mun blev alldeles slapp och hon lutade huvudet mot badrumsväggens grå kakelplattor och somnade.

Det var inte förrän två personer hade varit inne i badrummet och kissat som jag beslöt mig för att väcka henne. Klockan var nästan fem på morgonen och jag måste köra hem Ben.

”Lace, vakna”, sa jag och petade till hennes flip-flop med tån på min sko.

Hon skakade på huvudet. ”Jag gillar att bli kallad för det”, sa hon. ”Vet du att du är typ min bästa vän just nu?”

”Vad roligt”, sa jag, fastän hon var full och trött och ljög. ”Men du, nu går vi upp tillsammans och om någon säger något om dig ska jag försvara din heder.”

”Okej”, sa hon. Och så gick vi upp tillsammans. Festen hade tunnats ut lite, men det stod fortfarande några basebollspelare borta vid ölkaggen, bland dem Jase. Mest var det folk som sov i sovsäckar över hela golvet, några hopträngda på en utdragssoffa. Angela och Radar låg tillsammans på en fästmanssoffa, Radar med benen dinglande ut över kanten. De skulle sova över.

Just som jag skulle fråga killarna vid ölkaggen om de hade sett Ben, kom han springande in i vardagsrummet. Han hade en ljusblå babymössa på huvudet och viftade med ett svärd gjort av åtta tomburkar Milwaukee’s Best Light, som jag antog hade blivit hoplimmade.

”JAG SER DIG!” skrek Ben och pekade på mig med svärdet. ”HÄR SER VI QUENTIN JACOBSEN! JAAA! Kom hit! Ner på knä!” ropade han.

”Vad? Ben, lugna dig.”

”PÅ KNÄ!”

Lydigt knäböjde jag och tittade upp på honom.

Han sänkte ölsvärdet och petade mig på båda axlarna. ”Med kraften av superlimsölsvärdet dubbar jag dig härmed till min chaufför!”

”Tack”, sa jag. ”Spy inte i minibussen.”

”JA!” skrek han. När jag sedan försökte resa mig upp puttade han ner mig igen med handen som inte höll i ölsvärdet och petade på mig med ölsvärdet och sa: ”Med kraften av superlimsölsvärdet meddelar jag härmed att du ska vara naken under din kappa på avslutningen.”

”Vad?” Då reste jag mig upp.

”JA! Du och jag och Radar! Nakna under kapporna! På avslutningen! Det kommer att bli så grymt!”

”Tja”, sa jag, ”det kommer faktiskt att vara väldigt varmt.”

”JA!” sa han. ”Svär på att du gör det! Jag har redan fått Radar att lova. RADAR, VISST LOVADE DU?”

Radar vände en liten aning på huvudet och öppnade ögonen till hälften. ”Jag lovade”, mumlade han.

”Okej då, då lovar jag också”, sa jag.

”JA!” Sedan vände han sig till Lacey. ”Jag älskar dig.”

”Jag älskar dig också, Ben.”

”Nej, jag älskar dig. Inte som en syster älskar en bror eller en kompis älskar en kompis. Jag älskar dig som en skitfull kille älskar den finaste tjejen i världen.” Hon log.

Jag tog ett steg fram för att försöka rädda honom från att göra bort sig ännu mer och lade handen på hans axel. ”Om vi ska få hem dig före sex får vi nog sticka nu”, sa jag.

”Okej”, sa han. ”Jag måste bara tacka Becca för den här skitgrymma festen.”

Så Lacey och jag följde med Ben nerför trappan, där han öppnade dörren till Beccas rum och sa: ”Din fest var så jävla grym! Även om du är en jävla skit! Du har typ skit i stället för blod, ditt hjärta pumpar skit i vätskeform! Men tack för ölen!” Becca var ensam, låg på överkastet och stirrade upp i taket. Bevärdigade honom inte med en blick. Hon bara mumlade: ”Åh, dra åt helvete, ditt as. Hoppas att du blir smittad av din tjej.”

Utan minsta antydan till ironi i rösten svarade Ben: ”Kul att prata med dig!” varpå han stängde dörren. Jag tror inte att han hade den blekaste aning om att han just hade blivit förolämpad.

Och sedan var vi uppe på övervåningen igen och gjorde oss klara att gå. ”Ben”, sa jag, ”du måste lämna ölsvärdet här.”

”Visst”, sa han och jag tog tag i spetsen på svärdet och drog, men Ben vägrade att släppa det. Jag tänkte just börja skrika åt den jäkla fylltratten när jag insåg att han inte kunde släppa svärdet.

Lacey skrattade. ”Nämen Ben, har du limmat fast dig själv vid ölsvärdet?”

”Nej”, svarade Ben. ”Jag har superlimmat. Då är det ingen som kan ta det ifrån mig!”

”Smart tänkt”, sa Lacey gravallvarligt.

Lacey och jag lyckades bryta loss alla ölburkarna utom den som var superlimmad direkt på Bens hand. Hur hårt jag än drog följde Bens hand slappt med, som om ölburken var snöret och hans hand var marionetten. Till slut sa Lacey bara: ”Vi måste sticka.” Så det gjorde vi. Vi spände fast Ben i baksätet på minibussen. Lacey satt bredvid honom. ”Jag måste se till att han inte spyr eller slår ihjäl sig själv med ölhanden eller något”, förklarade hon.

Han var så väck att Lacey inte hade några skrupler mot att prata högt om honom. När jag var ute på motorvägen sa hon: ”Det är ändå något bra med att anstränga sig, visst? Jag menar, jag vet att han tar i för mycket, men vad är det som är så fel med det? Och han är gullig, visst är han?”

”Det är han säkert”, sa jag. Bens huvud rullade hit och dit, som om det inte satt ihop med ryggraden. Jag tyckte inte att han var så jättegullig, men vad fan.

Först släppte jag av Lacey på andra sidan Jefferson Park. När hon böjde sig fram och pussade honom på munnen piggnade han till så pass att han orkade mumla: ”Ja.” Hon stannade till vid förarsätet på väg till porten. ”Tack”, sa hon. Jag bara nickade.

Jag körde genom vårt bostadsområde. Det var inte natt och det var inte morgon. Ben snarkade tyst i baksätet. Jag stannade utanför hans hus, klev ut, sköt upp bildörren och knäppte loss hans säkerhetsbälte.

”Dags att gå hem, Benners.”

Han snörvlade och skakade på huvudet, sedan vaknade han till. När han skulle gnugga sig i ögonen verkade han bli förvånad över att se en tom burk Milwaukee’s Best Light fastlimmad vid höger hand. Han försökte knyta näven och gjorde en liten buckla på burken, men den lossnade inte. Han tittade på den ett ögonblick och nickade sedan. ”Den jäveln sitter fast”, anmärkte han.

Han klev ur minibussen och raglade trottoaren fram till sitt hus, och när han stod på verandan vände han sig om och log. Jag vinkade till honom. Ölburken vinkade tillbaka.

23

Jag sov några timmar och ägnade sedan förmiddagen åt att gå igenom resehandböckerna jag hade hittat dagen innan. Jag väntade till lunchtid innan jag ringde Ben och Radar. Först ringde jag Ben. ”God morgon, pigg och nyter?” sa jag.

”Åh, herregud”, kved Ben, med rösten svag av lidande. ”Åh, käre lille Jesusbarnet, kom och trösta din lillebror Ben. Åh, herregud. Låt din nåd komma över mig.”

”Det har skett en massa framsteg på Margofronten”, sa jag ivrigt, ”så du måste komma hit. Jag ska ringa Radar också.”

Ben verkade inte ha hört mig. ”Du, när min mamma kom in i mitt rum klockan nio i morse, hur kommer det sig då att när jag sträckte på mig för att gäspa, så upptäckte både hon och jag att det satt fast en ölburk på min hand?”

”Du limmade ihop några ölburkar med superlim för att göra ett ölsvärd och sedan limmade du fast handen vid det.”

”Ja, just det. Ölsvärdet. Det minns jag lite vagt.”

”Ben, kom hit.”

”Men snälla du. Jag mår skit.”

”Då kommer jag hem till dig. När?”

”Du får inte komma hit. Jag måste sova i tiotusen timmar. Jag måste dricka hundratusen liter vatten och ta tiotusen huvudvärkstabletter. Vi ses i morgon i skolan i stället.”

Jag drog ett djupt andetag och försökte att inte låta förbannad. ”Jag körde genom hela Central Florida mitt i natten för att hålla mig nykter på världens största fyllefest så att jag kunde köra hem dig pissfull och det här är …” Jag skulle gärna ha fortsatt att prata, men jag märkte att Ben hade lagt på. Han lade på i örat på mig. Vilket as.

Ju längre tiden gick, desto mer förbannad blev jag. Det är en sak att inte bry sig ett dyft om Margo. Men Ben brydde sig faktiskt inte ett dyft om mig heller. Vi kanske alltid hade varit vänner av praktiska skäl och inget annat – han hade ingen coolare person att spela tevespel med. Och nu behövde han inte vara schyst mot mig eller bry sig om vad jag tyckte var viktigt, för han hade Jase Worthington. Han hade skolans ölslangningsrekord. Han hade gått på balen med en snygg tjej. Han hade kastat sig över första bästa tillfälle att gå med i de urblåsta rövskallarnas broderskap.

Fem minuter efter det att han lagt på luren i örat på mig ringde jag hans mobil igen. Han svarade inte, så jag lämnade ett meddelande: ”Så du tänker vara lika cool som Chuck nu, Blodige Ben? Är det det du alltid har velat? Grattis så himla mycket då. Du lyckades. Och du förtjänar honom, för du är också ett svin. Ring inte tillbaka.”

Sedan ringde jag Radar. ”Hallå”, sa jag.

”Hallå”, svarade han. ”Jag har precis spytt i duschen. Kan jag ringa dig senare?”

”Visst”, sa jag och försökte att inte låta arg. Jag ville bara ha lite hjälp med att få någon reda i Margo och hennes värld. Men Radar var inte Ben; han ringde upp efter ett par minuter.

”Det var så äckligt att jag spydde medan jag torkade upp det och sedan när jag torkade upp det så spydde jag igen. Det är som en evighetsmaskin. Om någon hade fortsatt att stoppa i mig mat hade jag kunnat fortsätta att spy för evigt.”

”Kan du komma över? Eller kan jag komma hem till dig?”

”Jadå, visst. Vad har hänt?”

”Margo levde och var i köpcentret minst en natt efter det att hon försvann.”

”Jag kommer över. Fyra minuter.”

Radar dök upp vid mitt fönster prick fyra minuter senare. ”Du kanske borde veta att jag grälade rejält med Ben”, sa jag när han klättrade in.

”Jag är för bakis för att medla”, svarade Radar dämpat. Han lade sig ner på sängen med halvslutna ögon och gnuggade sitt snaggade hår. ”Det känns som om jag har blivit träffad av blixten.” Han sniffade i luften. ”Okej, få höra.” Jag satte mig på skrivbordsstolen och berättade för Radar om min kväll i Margos semesterbostad och jag gjorde mitt bästa för att inte utelämna några detaljer som kunde vara viktiga. Jag visste att Radar var bättre på problemlösning än jag och jag hoppades att han skulle kunna lösa det här problemet.

Han var tyst ända tills jag hade sagt: ”Och sedan ringde Ben mig och jag kom till festen.”

”Har du den där boken, den med hundöronen?” frågade han. Jag reste mig och trevade efter den under sängen tills jag slutligen fick fram den. Radar höll upp den över huvudet, kisande på grund av huvudvärken, och bläddrade igenom den.

”Skriv ner det här”, sa han. ”Omaha, Nebraska. Sac City, Iowa. Alexandria, Indiana. Darwin, Minnesota. Hollywood, Kalifornien. Alliance, Nebraska. Det var allt. Det här är skådeplatserna för allt som hon – eller ja, vem det nu var som läste den här boken – tyckte var intressant.” Han reste sig upp, viftade bort mig ur stolen och satte på datorn. Radar har en förbluffande förmåga att föra ett samtal medan han skriver på datorn. ”Det finns ett kartprogram där man kan skriva in flera orter och få fram ett antal olika resvägar mellan dem. Inte för att hon lär känna till det här programmet. Men jag vill ändå kolla.”

”Hur vet du all sådan här skit?” frågade jag.

”Hm, bara en påminnelse: Jag. Tillbringar. Hela. Mitt. Liv. På. Omnictionary. Timmen mellan det att jag kom hem i morse och det att jag spydde i duschen gjorde jag en total omarbetning av sidan för blåprickig benfisk. Jag har problem. Okej, titta här”, sa han. Jag lutade mig närmare och såg flera spretiga resrutter utritade på en karta över USA. Alla började i Orlando och slutade i Hollywood, Kalifornien.

”Hon kanske är i LA?” föreslog Radar.

”Kanske det”, sa jag. ”Fast det finns ingen möjlighet att veta hur hon åkte.”

”Det är sant. Dessutom är det inget annat som tyder på LA. Det hon sa till Jase pekar på New York. Det där med att ”åka till pappersstäderna och aldrig återvända” pekar på ett närbeläget område med skenbyggen. Nagellacket ger väl också en vink om att hon kanske finns här i närheten? Jag menar bara att vi nu kan lägga platsen för världens största popcornboll till vår lista på möjliga vistelseorter.”

”Resandet skulle passa in på ett av Whitmancitaten: ’Min resa är evig’.”

Radar satt kvar och hängde över datorn. Jag gick och satte mig på sängen. ”Kan du inte skriva ut en karta över USA, så att jag kan rita dit ställena?” frågade jag.

”Jag kan lika gärna göra det online”, sa han.

”Ja, men jag vill kunna ha den framme och titta på den.” Ett par sekunder senare var skrivaren i arbete och jag satte upp USA-kartan på väggen, bredvid kartan över skenbyggena. Jag tryckte in ett häftstift på var och en av de sex platser som hon (eller någon) hade markerat i boken. Jag försökte tolka dem som en stjärnbild, se om de bildade en form eller en bokstav – men jag kunde inte urskilja någonting. De var slumpmässigt spridda, som om hon hade bundit för ögonen på sig själv och kastat pil på kartan.

Jag suckade. ”Vet du vad som skulle vara bra?” frågade Radar. ”Om vi kunde hitta något bevis för att hon kollade mejlen eller var ute på nätet. Jag söker på hennes namn varje dag; jag har en bot som talar om ifall hon loggar in på Omnictionary med sitt användarnamn. Jag spårar IP-adresser till folk som söker på ordet ’pappersstäder’. Det är otroligt frustrerande.”

”Jag visste inte att du höll på med allt det där”, sa jag.

”Äh, det är väl inget. Jag gör bara vad jag skulle ha velat att någon annan gjorde. Jag var visserligen inte kompis med henne, men hon förtjänar ju ändå att bli hittad.”

”Inte om hon inte vill”, sa jag.

”Nej, det är förstås möjligt. Allt är fortfarande möjligt.” Jag nickade. ”Men – jaha”, sa han. ”Ska vi brainstorma över ett tevespel?”

”Jag är inte riktigt på humör.”

”Ska vi ringa Ben då?”

”Nej. Ben är ett svin.”

Radar sneglade på mig. ”Klart han är. Vet du vad ditt problem är, Quentin? Du förväntar dig hela tiden att folk inte ska vara sig själva. Jag menar, jag skulle kunna hata dig för att du är hopplös på att passa tider och för att du aldrig intresserar dig för något annat än Margo Roth Spiegelman och för att du aldrig frågar mig hur jag har det med min flickvän, till exempel – men jag bryr mig inte, för du är du. Mina föräldrar har ett helt jävla ton svarta jultomtar, men det är okej. De är de. Jag är så insnöad på en uppslagssajt på nätet att jag inte svarar ibland när mina kompisar ringer, eller min tjej. Det är också okej. Sådan är jag. Du gillar mig ändå. Och jag gillar dig. Du är kul och du är smart och det kan hända att du alltid är försenad, men du dyker alltid upp till slut.”

”Tack.”

”Ja, fast det var inte menat som en komplimang. Jag säger bara att du ska sluta tycka att Ben borde vara som du och han måste sluta tycka att du borde vara som honom, så kan ni ha det så himla chill ihop.”

”Okej”, sa jag till slut. Jag ringde Ben. Nyheten att Radar var hos mig och ville spela tevespel ledde till en mirakulös förbättring på bakfyllefronten.

”Jaha”, sa jag när jag hade lagt på. ”Hur har du det med Angela då?”

Radar skrattade. ”Hon är så fin. Så himla fin. Tack för att du frågar.”

”Är du fortfarande oskuld?” frågade jag.

”Jag leker inte ’Ryska posten’. Fast ja. Och så grälade vi för första gången i morse. Vi åt frukost på Waffle House och hon snackade en massa om hur coola de svarta jultomtarna är och att mina föräldrar är så fantastiska som samlar på dem, eftersom det är viktigt för oss att inte utgå från att alla coola typer i vår kultur, som Gud och jultomten, är vita, och att de svarta jultomtarna ger kraft åt hela den afroamerikanska befolkningen.”

”Jag håller nog med henne, faktiskt”, sa jag.

”Visst alltså, det är en vacker tanke, men det råkar vara skitsnack. De försöker inte sprida den svarta jultomtens evangelium. Om de hade gjort det skulle de ha tillverkat svarta jultomtar. I stället försöker de köpa alla som finns i hela världen. Det finns en gamling i Pittsburgh som har den näst största samlingen och de försöker jämt köpa loss den från honom.”

Ben sa något i dörren. Han hade tydligen stått där ett tag. ”Radar, det är vår tids största mänskliga tragedi att du inte har fått ligga med den där ljuvliga sockerpuddingen.”

”Läget, Ben?” sa jag.

”Jodå. Och tack för skjutsen i natt.”

24

Fastän det bara var en vecka kvar till slutproven ägnade jag måndagseftermiddagen åt att läsa ”Sången om mig själv”. Jag hade velat åka till de två sista skenbyggena, men Ben behövde sin bil. Jag sökte inte längre efter ledtrådar i dikten så mycket som jag sökte efter Margo själv. Jag hade tagit mig ungefär halvvägs igenom ”Sången om mig själv” den här gången, när jag snubblade in i ett annat avsnitt, som jag började läsa om och om igen.

”Jag drar mig tillbaka, skall bara lyssna en tid, ingenting annat”, skriver Whitman. Och sedan, i två hela sidor, så bara hör han: hör en ångvissla, hör folks röster, hör en opera. Han sitter i gräset och låter ljuden strömma igenom sig. Och det var nog precis vad jag själv försökte göra: lyssna till alla små ljud från henne. För innan man kunde förstå något av det, måste man höra det. Under en lång tid hade jag inte hört Margo ordentligt – jag hade sett henne skrika och trott att hon skrattade – så nu tyckte jag att jag borde göra det. Och försöka, även på det här stora avståndet, höra operan som var hon.

Om jag inte kunde höra Margo, så kunde jag åtminstone lyssna på det hon en gång hade lyssnat på, så jag laddade ner albumet med Woody Guthrie-covers. Jag satt vid datorn och blundade, med armbågarna på skrivbordet, och lyssnade till en röst som sjöng i moll. Jag försökte höra, inne i en låt som jag aldrig hört förut, rösten som jag hade svårt att minnas efter tolv dagar.

Jag lyssnade fortfarande – nu på Bob Dylan, en annan av hennes favoriter – när mamma kom hem. ”Pappa blir sen”, sa hon genom den stängda dörren. ”Jag tänkte kanske göra kalkonburgare?”

”Låter gott”, svarade jag och sedan blundade jag igen och lyssnade på musiken. Jag rätade inte på mig igen förrän pappa ropade att middagen var färdig, ett och ett halvt album senare.

Under middagen pratade mamma och pappa om politiken i Mellanöstern. Även om de var helt överens, så lyckades de ändå höja rösten när de tyckte att den-och-den var en lögnare och den-och-den var en lögnare och en tjuv och att de borde avgå hela bunten. Jag koncentrerade mig på kalkonburgaren, som var utsökt, drypande av ketchup och begravd under stekt lök.

”Nog om det”, sa mamma efter en stund. ”Hur har du haft det i dag, Quentin?”

”Bra”, sa jag. ”Pluggat mest.”

”Jag kan inte fatta att det är din sista skolvecka”, sa pappa. ”Det känns precis som om det var i går … ”

”Ja, det gör det”, sa mamma. En röst inne i huvudet började tjuta: VARNING NOSTALGI SE UPP VARNING VARNING VARNING. De är fantastiska människor, mina föräldrar, men de har en benägenhet att gräva ner sig i en förlamande sentimentalitet.

”Vi är bara så väldigt stolta över dig”, sa hon. ”Men åh, vad vi kommer att sakna dig i höst.”

”Visst, men säg inte för mycket nu. Det kan fortfarande hända att jag får underkänt i engelska.”

Mamma skrattade och sedan sa hon: ”Gissa vem jag träffade på gymmet i dag? Betty Parson. Hon sa att Chuck skulle börja på University of Georgia i höst. Jag är så glad för hans skull, han har alltid kämpat.”

”Han är ett svin”, sa jag.

”Nja”, sa pappa, ”han var en retsticka. Och hans uppförande var inte det bästa.” Det här var typiskt mina föräldrar. I deras huvuden var ingen bara ett svin. Det var alltid något annat fel på folk än att de helt enkelt var idioter: De hade socialiseringsstörningar eller borderlinesyndrom eller vad det nu kunde vara.

Mamma tog upp tråden. ”Men Chuck hade inlärningssvårigheter. Han hade alla möjliga sorters problem – som vi alla kan ha. Jag vet att det är omöjligt för dig att se dina jämnåriga på det viset, men när man blir äldre börjar man betrakta dem som människor – de dumma ungarna och de snälla ungarna och alla ungar. De är vanliga människor som förtjänar att man bryr sig om dem. Sjuka i olika grad, neurotiska i olika grad, i olika stadier av självförverkligande. Men du förstår, jag har alltid gillat Betty och jag har alltid känt mig hoppfull för Chucks del. Så visst är det bra att han ska börja på college?”

”Ärligt talat, mamma, så bryr jag mig faktiskt inte om vad han gör och inte gör.” Men jag tänkte att om alla är sådana vanliga människor, hur kommer det sig då att mamma och pappa hatar alla politiker i Israel och Palestina? De pratade inte om dem som om de var vanliga människor.

Pappa slutade tugga, sedan lade han ner gaffeln och såg på mig. ”Ju längre jag jobbar med det här”, sa han, ”desto bättre inser jag att mänskliga varelser saknar bra speglar. Det är så svårt för andra att visa oss hur vi ser ut, och så svårt för oss att visa andra hur vi ser på dem.”

”Det var verkligen fint uttryckt”, sa mamma. Jag gillade att de gillade varandra. ”Men är det inte också så att vi på ett djupare plan har svårt att förstå att andra människor är människor precis som vi? Vi idealiserar dem som gudar eller avfärdar dem som djur.”

”Sant. Medvetandet ger oss inga vidare fönster heller. Jag tror aldrig att jag har tänkt på det riktigt så.”

Jag lutade mig tillbaka. Jag lyssnade. Och jag hörde något om henne och om fönster och speglar. Chuck Parson var en människa. Som jag. Margo Roth Spiegelman var också en människa. Och jag hade aldrig riktigt tänkt på henne så, faktiskt inte; det var en brist hos alla mina tidigare bilder av henne. Hela tiden – inte bara sedan hon stack, utan i tio års tid innan dess – hade jag haft en bild av henne utan att lyssna, utan att veta att hon var ett lika bristfälligt fönster som jag. Därför kunde jag inte se henne som en person som kunde känna rädsla, som kunde känna sig ensam i ett rum fullt med folk, som kunde vara generad över sin skivsamling och tycka att den kändes för privat att visa upp. En person som läste resehandböcker för att fly undan tvånget att bo i den stad som så många människor flyr till. En person som inte hade någon att verkligen prata med – eftersom ingen betraktade henne som en vanlig människa.

Helt plötsligt visste jag hur Margo Roth Spiegelman kände sig när hon inte var Margo Roth Spiegelman: Hon kände sig tom. Hon såg den oöverstigliga muren runt omkring sig. Jag tänkte på hur hon sov på mattan, med bara den där taggiga remsan av himmel ovanför sig. Kanske Margo kände sig hemma där, eftersom det var precis på det viset människan Margo levde hela tiden: i ett öde rum med igenbommade fönster, där det enda ljus som syntes flödade in genom hål i taket. Ja. Det grundläggande misstaget jag alltid hade begått – som hon, om man skulle vara rättvis, alltid fick mig att begå – var detta: Margo var inget mirakel. Hon var inget äventyr. Hon var ingen vacker och dyrbar pryl. Hon var en tjej.

25

Klockan kändes alltid som en bestraffning, men på tisdagen, när lösningen tycktes närmare än någonsin, stannade tiden helt. Vi hade bestämt oss för att åka till det lilla köpcentret direkt efter skolan och väntan var olidlig. När det äntligen ringde ut efter engelsklektionen störtade jag nerför trapporna och hade nästan hunnit ut genom porten när jag insåg att vi inte kunde sticka förrän Ben och Radar var färdiga med orkesterrepet. Jag satte mig utanför musiksalen och tog upp en bit pizza inlindad i servetter ur ryggsäcken, där jag hade haft den sedan lunchen. Jag hade tuggat mig igenom den första fjärdedelen när Lacey Pemberton kom och satte sig bredvid mig. Jag frågade om hon ville smaka. Hon avböjde.

Vi pratade om Margo, förstås. Det enda vi hade gemensamt. ”Något jag måste komma på”, sa jag och torkade av pizzaflott på jeansen, ”är en plats. Men jag vet inte ens om jag är på rätt väg med skenbyggena. Ibland tror jag att vi är inne på helt fel spår.”

”Ja, jag vet inte. Ärligt talat, bortsett från allt annat, så gillar jag att få reda på saker om henne. Saker jag inte visste innan, alltså. Jag hade ingen aning om vem hon egentligen var. Jag tänkte ärligt talat aldrig på henne som något annat än min galna vackra kompis som gör en massa galna vackra saker.”

”Visst, men hon kom inte bara på alla de här sakerna på en impuls”, sa jag. ”Jag menar, alla hennes äventyr hade en viss … jag vet inte.”

”Elegans”, sa Lacey. ”Hon är den enda jag känner som inte är typ vuxen som har den där totala elegansen.”

”Ja.”

”Så det är svårt att tänka sig henne i ett läskigt dammigt rum. Utan belysning.”

”Ja”, sa jag. ”Med råttor.”

Lacey drog upp knäna mot bröstet i fosterställning. ”Fy. Det är så olikt Margo.”

På något vis lyckades Lacey hamna i framsätet, fast hon var kortast. Ben körde. Jag suckade rätt ljudligt medan Radar, som satt bredvid mig, tog upp mobilen och började fixa med Omnictionary.

”Jag bara raderar vandalism på Chuck Norris-sidan”, sa han. ”Som det här: Jag håller visserligen med om att Chuck Norris specialiserar sig på rundspark, men jag tycker inte att det är korrekt att säga: ’Chuck Norris tårar kan bota cancer, men tyvärr så har han aldrig gråtit.’ Men vandalismraderingen upptar bara typ fyra procent av min hjärna.”

Jag förstod att Radar försökte få mig att skratta, men jag ville bara prata om en enda sak. ”Jag är inte helt övertygad om att hon är på ett skenbygge. Det är ju inte ens säkert att det var det hon menade med ’pappersstäder’. Det finns så många antydningar om platser, men inget specifikt.”

Radar tittade upp en sekund och sedan ner på skärmen igen. ”Jag för min del tror att hon är ute och kör, på väg mellan olika knäppa sevärdheter som hon inbillar sig att hon har gett oss tillräckligt med ledtrådar till. Så jag tror att hon för närvarande befinner sig i Omaha, Nebraska, typ, och besöker världens största frimärksboll, eller i Minnesota och kollar in världens största snörnystan.”

Med en blick i backspegeln sa Ben: ”Så du tror att Margo reser landet runt på jakt efter olika varianter av världens största kulformade saker?” Radar nickade.

”Jaha”, fortsatte Ben, ”i så fall borde någon bara säga åt henne att komma hem, för världens största kulor finns här i Orlando, Florida. De är belägna i en specialskylthylla känd under namnet ’Min pung’.”

Radar skrattade och Ben fortsatte. ”Allvarligt talat, alltså. Mina kulor är så stora, så när man beställer pommes frites på McDonald’s kan man välja mellan fyra olika storlekar: liten, mellanstor, stor och mina kulor.”

Lacey gav Ben en vass blick och sa: ”Inte. Passande.”

”Förlåt”, mumlade Ben. ”Jag tror att hon är i Orlando”, sa han. ”Och ser oss leta. Och ser sina föräldrar inte leta.”

”Jag gissar fortfarande på New York”, sa Lacey.

”Allt är möjligt”, sa jag. En Margo åt oss var – och var och en mer spegel än fönster.

Det lilla köpcentret såg ut precis som för ett par dagar sedan. Ben parkerade och jag sköt upp dörren till mäklarkontoret och visade dem in. När alla väl var inne sa jag tyst: ”Tänd inte ficklamporna än. Ge ögonen en chans att vänja sig vid mörkret.” Jag kände hur någon grävde in naglarna i underarmen på mig. ”Ingen fara, Lacey”, sa jag.

”Oj då”, sa hon. ”Fel arm.” Jag förstod att hon hade letat efter Ben.

Sakta framträdde rummet för oss i ett grått dis. Jag såg skrivborden i rader, troget väntande på kontorspersonalen. Jag tände min ficklampa och sedan tände de andra sina. Ben och Lacey gick tillsammans bort mot trollhålet för att utforska de andra rummen. Radar följde med mig fram till Margos skrivbord. Han sjönk ner på knä för att titta närmare på papperskalendern som hade stannat på juni.

Jag höll just på att sätta mig bredvid honom när jag hörde snabba steg på väg emot oss.

”Människor”, viskade Ben hetsigt. Han duckade ner bakom Margos skrivbord och drog med sig Lacey.

”Vad? Var då?”

”Rummet intill!” sa han. ”Maskerade. Ser ut som vakter. Vi måste sticka.”

Radar riktade ficklampan mot trollhålet, men Ben slog undan den hårt. ”Vi. Måste. Sticka. Härifrån.” Lacey tittade upp på mig med uppspärrade ögon, antagligen små-förbannad för att jag felaktigt hade lovat henne att allt var lugnt.

”Okej”, viskade jag. ”Okej, ut allihop, ut genom dörren. Snabbt och fint.” Jag hade just börjat gå när jag hörde en mullrande röst ropa: ”VEM DÄR?”

Fan. ”Hm”, sa jag, ”vi bara tittar lite.” En obeskrivligt korkad kommentar. Från andra sidan trollhålet kom ett vitt bländande ljus. Det hade kunnat vara Gud fader själv.

”Vad har ni för avsikter?” Rösten lät lite fejkbrittisk på något vis.

Jag såg Ben resa sig bredvid mig. Det kändes bra att inte vara ensam. ”Vi är här för att utreda ett försvinnande”, sa han, väldigt självsäkert. ”Vi ska inte förstöra något.” Ljuset slocknade och jag blinkade bort blindheten tills jag såg tre gestalter, alla i jeans, T-shirt och en andningsmask med två cirkelrunda filterhål. En av dem drog upp masken i pannan och tittade på oss. Jag kände igen pipskägget och den platta, breda munnen.

”Gus?” frågade Lacey. Hon reste sig upp. Säkerhetsvakten i SunTrust Building.

”Lacey Pemberton. Men herregud. Vad gör du här? Utan mask? Det är tonvis med asbest här.”

”Vad gör du här?”

”Utforskar”, sa han. På något vis lyckades Ben samla tillräckligt med mod för att gå fram till de andra killarna och skaka hand. De presenterade sig som Esset och Snickaren. Jag vågar nästan gissa att det var smeknamn. Vi drog fram några skrivbordsstolar på hjul och satte oss i en någorlunda rund ring. ”Var det ni som hade sönder spånskivan?” frågade Gus.

”Ja, det var jag”, förklarade Ben.

”Vi tejpade igen den för att vi inte ville att någon annan skulle komma in. Om folk ser en ingång från vägen, så kommer det in en massa typer som inte vet ett skit om vad vi gör. Uteliggare och crackpundare och alla möjliga.”

Jag reste mig och sa: ”Så ni, öh, visste att Margo brukade hålla till här?”

Innan Gus hann svara talade Esset genom masken. Hans röst var en aning dämpad, men tydlig. ”Margo var för fan här hela jävla tiden. Vi åker bara hit några gånger om året; det finns asbest här och dessutom är det inte så mycket att se. Men vi har nog träffat henne typ, vad ska man tro, typ mer än hälften av gångerna vi har varit här de senaste åren. Hon var snygg, visst?”

”Var?” frågade Lacey skarpt.

”Hon stack ju?”

”Vad vet du om det?” frågade Lacey.

”Inget, för helvete. Jag såg Margo med honom”, sa Gus och nickade mot mig, ”för ett par veckor sedan. Och sedan hörde jag att hon hade stuckit. Några dagar senare kom jag på att hon kanske var här, så vi åkte hit och kollade.”

”Jag kunde aldrig fatta vad hon gillade så mycket med det här stället. Det finns inte mycket här”, sa Snickaren. ”Det är inget bra för exploring.”

”Vad då exploring?” frågade Lacey Gus.

”Urban exploring. Utforskning i stadsmiljö. Vi går in i gamla byggnader, utforskar dem, fotograferar dem. Vi tar inget, lämnar inget efter oss. Vi är bara iakttagare.”

”Det är en hobby”, sa Esset. ”Gus brukade låta Margo hänga med ibland när vi fortfarande gick i skolan.”

”Hon hade riktigt bra blick för saker, fast hon bara var typ tretton”, sa Gus. ”Hon kunde komma på ett sätt att ta sig in överallt. På den tiden hände det bara någon enstaka gång, men nu sticker vi ut ungefär tre gånger i veckan. Det finns ställen överallt. Det finns ett övergivet mentalsjukhus borta i Clearwater. Det är helt otroligt. Man ser var de spände fast galningarna och gav dem elchocker. Och det finns ett gammalt fängelse en bit västerut. Men hon var egentligen inte inne på det. Hon gillade att bryta sig in, men sedan ville hon alltid stanna.”

”Ja, fan, vad irriterande det var”, tillade Esset.

”Hon ville inte ens ta bilder”, sa Snickaren. ”Eller kolla på saker. Hon ville bara gå in och typ sitta. Minns ni den där svarta anteckningsboken hon hade? Och så satt hon bara i ett hörn och skrev, som om hon satt hemma och gjorde läxorna eller något.”

”Ärligt talat”, sa Gus, ”så fattade hon aldrig vad det handlade om. Äventyret. Hon verkade rätt deppig, faktiskt.”

Jag ville att de skulle fortsätta prata, för jag tänkte att allt de sa skulle hjälpa mig att få en bättre bild av Margo. Men helt plötsligt reste sig Lacey och sparkade undan stolen bakom sig. ”Och ni kom aldrig på tanken att fråga henne varför hon var deppig? Eller varför hon höll till på de här jäkla fallfärdiga ställena? Ni brydde er aldrig om det?” Hon stod rakt framför Snickaren nu och skrek och han reste sig också upp, två decimeter längre än hon, och sedan sa han: ”Men för helvete, kan någon lugna ner den här bitchen?”

”Det där sa du inte!” skrek Ben och innan jag hann fatta vad som hände tacklade Ben omkull Snickaren, som föll klumpigt ur stolen och landade på axeln. Ben satte sig grensle över killen och började banka på honom, slog honom ilsket och klumpigt på masken medan han ropade: ”HON ÄR INGEN BITCH, MEN DU ÄR DET!” Jag for upp och tog Ben i ena armen medan Radar tog den andra. Vi drog undan honom, fast han fortsatte att skrika: ”Jag har en massa ilska i mig just nu! Jag gillade att slå den där killen! Jag vill fortsätta att slå honom!”

”Ben”, sa jag och försökte låta sansad, försökte låta som min mamma. ”Ben, det är lugnt. Du har fått fram vad du ville ha sagt.”

Gus och Esset drog upp Snickaren på fötter och Gus sa: ”För helvete, vi drar, okej? Stället är ert.”

Esset tog deras kamerautrustning och de packade sig snabbt ut genom bakdörren. Lacey började förklara för mig hur hon kände honom. ”Han gick sista året när vi gick fö…”, sa hon, men jag viftade bort det. Det var ändå inte viktigt.

Radar visste vad som var viktigt. Han återgick genast till kalendern, med ögonen ett par centimeter från papperet. ”Jag tror inte att det var något skrivet på majsidan”, säger han. ”Papperet är rätt tunt och jag ser inga märken. Men det är omöjligt att säga säkert.” Han började leta efter fler ledtrådar och jag såg Laceys och Bens ficklampor sänkas när de gick ut genom trollhålet, men jag stod bara kvar inne på kontoret och såg henne framför mig. Jag tänkte på hur hon följde med de här killarna, fyra år äldre än henne, in i övergivna byggnader. Det var den Margo jag hade känt. Men sedan, väl inne i husen, är hon inte längre den Margo jag alltid har föreställt mig. Medan alla andra går runt och undersöker saker och tar bilder och utforskar, så sitter Margo på golvet och skriver.

Från nästa dörr ropade Ben: ”Q! Vi har hittat något!”

Jag torkade svetten ur ansiktet med båda ärmarna och tog stöd mot Margos skrivbord för att resa mig. Jag gick genom rummet, duckade genom trollhålet och styrde mot de tre ficklamporna som sökande svepte längs väggen över den hoprullade mattan.

”Titta”, sa Ben, medan han ritade en fyrkant på väggen med ficklampsstrålen. ”Du vet de där små häftstiftsmärkena du pratade om?”

”Ja?”

”De måste ha varit små bilder som hon satte upp där. Vykort eller andra bilder, tror vi, med tanke på hur tätt hålen sitter. Hon kanske tog dem med sig”, sa Ben.

”Ja, kanske det”, sa jag. ”Jag önskar att vi kunde hitta den där anteckningsboken Gus pratade om.”

”Ja, när han sa det där mindes jag anteckningsboken”, sa Lacey. Bara hennes ben var synliga i ficklampsskenet. ”Hon hade den med sig jämt. Jag såg aldrig att hon skrev i den, men jag trodde väl att det var en planeringskalender eller något. Herregud, jag frågade aldrig om den. Jag blir förbannad på Gus, som inte ens var hennes kompis. Men vad frågade jag själv, egentligen?”

”Hon skulle ändå inte ha svarat”, sa jag. Det vore oärligt att låtsas som om Margo själv inte hade haft en roll att spela i hemlighetsmakeriet kring sin person.

Vi gick omkring en timme till och just när jag var säker på att resan hade varit förgäves råkade skenet från min ficklampa falla på broschyrerna som hade stått som ett korthus första gången vi kom dit. En av broschyrerna gällde Grovepoint Acres. Jag hajade till när jag bredde ut de andra. Jag sprang bort till min ryggsäck vid dörren och kom tillbaka med en penna och ett block, där jag skrev ner namnen på alla bostadsområden som annonserades ut. Jag kände genast igen ett: Collier Farms – ett av de två skenbyggena på min lista som jag ännu inte hade besökt. När jag hade skrivit ner vad alla bostadsområdena hette lade jag ner blocket i ryggsäcken igen. Jag må vara självisk, men om jag hittade henne ville jag göra det ensam.

26

Så fort mamma kom hem från jobbet på fredagen sa jag att jag skulle gå på en konsert med Radar, och sedan tog jag bilen och stack ut till det lantliga Seminole County för att titta på Collier Farms. Alla de andra bostadsområdena i broschyrerna visade sig finnas i verkligheten – de flesta i stadens norra utkant, där man byggt färdigt för länge sedan.

Jag fick snabbt syn på avfarten till Collier Farms; jag hade blivit något av en expert på svårupptäckta tillfartsvägar. Men Collier Farms var inte som något av de andra skenbyggena jag hade sett. Det var fullständigt övervuxet av grönska, som om det hade lämnats åt sitt öde för femtio år sedan. Jag visste inte om det var äldre än de andra skenbyggena eller om allt helt enkelt växte fortare i den här låglänta träskmarken, men tillfartsvägen blev hur som helst oframkomlig strax efter det att jag svängde in, eftersom en tjock dunge med taggbuskar hade spritt sina grenar över vägbanan.

Jag klev ut och gick till fots. Det höga gräset skrapade mot smalbenen och gympaskorna sjönk i gyttjan för varje steg. Jag kunde inte låta bli att hoppas att hon hade satt upp ett tält här någonstans, på en markplätt som låg en halvmeter högre än allt annat, så att hon slapp vattenpölarna. Jag gick sakta, för det fanns mer att undersöka än på något av de andra skenbyggena, fler ställen att gömma sig på. Dessutom visste jag att det här stället hade en direkt koppling till det lilla köpcentret. Det var så snårigt på marken att jag tvingades gå långsamt medan jag noga såg mig omkring, undersökte varje liten plätt som var stor nog att rymma en människa. I slutet av gatan såg jag en blåvit papplåda i geggan, något som först såg ut som en förpackning till energikakor, en sådan som jag hade hittat i köpcentret. Men nej. En halvrutten ölburkskartong. Jag traskade tillbaka till minibussen och styrde mot en plats som hette Logan Pines, längre norrut.

Det tog en timme att köra dit. Vid det här laget var jag alldeles nära Ocalas nationalpark, som låg så långt bort att den knappt hörde till Orlando längre. Jag hade kommit några kilometer på vägen när Ben ringde.

”Läget?”

”Är du på väg till de där pappersstäderna?” frågade han.

”Ja, jag är nästan vid den sista jag känner till. Inget napp hittills.”

”Men du, Radars föräldrar blev tvungna att sticka från stan helt plötsligt.”

”Är allt som det ska?” frågade jag. Jag visste att Radars farföräldrar var urgamla och bodde på ett äldreboende nere i Miami.

”Ja, men lyssna på det här: Du vet killen i Pittsburgh, han med världens näst största samling svarta jultomtar?”

”Ja?”

”Han har just dött.”

”Du skämtar.”

”Jag skulle aldrig skämta om svarta jultomtesamlares frånfälle. Den här killen fick ett artärbråck, så nu är Radars föräldrar på väg med flyg till Pennsylvania för att försöka köpa hela samlingen. Så vi ska bjuda hem några stycken.”

”Vilka vi?”

”Du och jag och Radar. Vi är värdarna.”

”Jag vet inte”, sa jag.

Det blev en paus och sedan sa Ben mitt fullständiga namn. ”Quentin”, sa han. ”Jag vet att du vill hitta henne. Jag vet att hon är viktigast av allt för dig. Och det är helt okej. Men vi går ut skolan om typ en vecka. Jag ber dig inte ge upp sökandet. Jag ber dig ha en fest med dina två bästa vänner som du har känt i halva ditt liv. Jag ber dig ägna två, tre timmar åt att dricka sötslibbig alkoläsk som den söta lilla flicka du är och sedan två, tre timmar till åt att kräkas upp nämnda alkoläsk genom näsan. Efter det kan du återgå till att rota runt på övergivna byggplatser.”

Jag gillade inte att Ben bara ville prata om Margo när det innebar ett äventyr han tyckte verkade spännande, att han tyckte att det var något fel på mig för att jag intresserade mig mer för henne än för mina kompisar, fast det var hon som var försvunnen och inte de. Men Ben var Ben, som Radar hade sagt. Och efter Logan Pines hade jag ändå inga fler ställen att leta på. ”Jag måste åka till det här sista stället, sedan kommer jag över.”

Eftersom Logan Pines var det sista skenbygget i Central Florida – åtminstone det sista jag kände till – hade jag hoppats extra mycket på det. Men när jag gick längs den enda gatan, en återvändsgata, med ficklampan tänd, såg jag inget tält. Ingen lägereld. Inga tomma matförpackningar. Inget spår av människor. Ingen Margo. Längst bort på vägen hittade jag en enda betonggrund gjuten i marken. Men inget var byggt på den, det enda som fanns var hålet i marken, som en död, gapande mun med taggbuskar och midjehögt gräs omkring. Om hon hade velat att jag skulle se de här ställena, så begrep jag inte varför. Och om Margo hade åkt till skenbyggena för att aldrig återvända, så kände hon till ett ställe som jag inte hade hittat, hur jag än hade letat.

Det tog en och en halv timme att köra tillbaka till Jefferson Park. Jag parkerade minibussen hemma, bytte om till tenniströja och mitt enda fina par jeans och gick längs Jefferson Way till Jefferson Court, och sedan till höger in på Jefferson Road. Det stod redan några bilar på rad längs båda sidorna av Jefferson Place, Radars gata. Klockan var bara kvart i nio.

Jag öppnade dörren och togs emot av Radar, som hade famnen full av svarta jultomtar i gips. ”Jag måste lägga undan alla de dyrbaraste”, sa han. ”Gud förbjude att någon av dem går sönder.”

”Behöver du hjälp?” frågade jag. Radar nickade mot vardagsrummet, där det stod tre uppsättningar isärplockade svarta jultomtebabusjkor på borden på var sida om soffan. Medan jag satte in dem i varandra kunde jag inte låta bli att se att de var väldigt vackra – handmålade och oerhört detaljrika. Men det sa jag inte till Radar, för då kanske han skulle slå ihjäl mig med den svarta jultomtelampan i vardagsrummet.

Jag bar in babusjkorna i gästrummet, där Radar ordentligt lade ner jultomtarna i en byrålåda. ”När man ser dem allihop tillsammans får de en faktiskt att ställa sig frågan hur vi ser på våra myter”, sa jag.

Radar himlade med ögonen. ”Absolut, jag funderar över hur jag ser på mina myter varenda morgon när jag äter müsli med en jävla svart jultomtesked.”

Jag kände en hand på min axel och vände mig om. Det var Ben, som studsade hetsigt upp och ner, som om han var pinknödig eller något. ”Vi kysstes. Eller typ, hon kysste mig. För ungefär tio minuter sedan. På Radars föräldrars säng.”

”Äckligt”, sa Radar. ”Hångla inte i mina föräldrars säng.”

”Wow, jag trodde att ni redan hade kommit över det stadiet”, sa jag. ”Du som är en sådan kvinnokarl.”

”Håll tyst. Jag håller på att flippa ut”, sa han och såg på mig med ögon som nästan gick i kors. ”Jag tror inte att jag är särskilt bra.”

”På vad då?”

”På att kyssas. Och, jag menar, hon har kyssts mycket mer än jag genom åren. Jag vill inte vara så dålig på det att hon dumpar mig. Tjejerna gillar dig”, sa han till mig, vilket i bästa fall var sant med förbehållet att man definierade ordet tjejerna som ”tjejerna i marschorkestern”. ”Snälla, ge mig ett råd.”

Jag kände mig frestad att dra upp Bens pladder om allt han skulle hitta på för att göra brudarna galna, men jag sa bara: ”Så vitt jag vet, så finns det två grundläggande regler: 1. Bit ingenstans utan tillåtelse och 2. Den mänskliga tungan är som wasabi: den är väldigt stark och bör användas med måtta.”

Plötsligt började Bens ögon lysa av panik. Jag ryckte till och sa: ”Hon står bakom mig, va?”

”’Den mänskliga tungan är som wasabi’”, härmade Lacey med mörk, tillgjord röst som jag hoppades inte lät ett dugg som min.

Jag snodde runt. ”Jag tycker faktiskt att Bens tunga är som solskyddskräm”, sa hon. ”Den är bra för kroppen och bör användas frikostigt.”

”Oj, jag råkade visst få en sur uppstötning”, sa Radar.

”Lacey, nu tappade jag plötsligt lusten att berätta mer”, tillade jag.

”Jag önskar att jag kunde sluta se bilden framför mig”, sa Radar.

”Själva tanken är så motbjudande”, sa jag, ”att det faktiskt är olagligt att yttra orden ’Ben Starlings tunga’ på teve.”

”Straffet för att bryta mot den lagen är antingen tio års fängelse eller ett tungbad av Ben Starling”, sa Radar.

”Alla”, sa jag.

”Väljer”, sa Radar leende.

”Fängelse”, avslutade vi tillsammans.

Och sedan kysste Lacey Ben mitt framför ögonen på oss. ”Åh, herregud”, sa Radar och viftade med armarna framför ansiktet. ”Hjälp. Jag är blind, jag är blind.”

”Snälla sluta”, sa jag. ”Ni skrämmer de svarta jultomtarna.”

Festen slutade i vardagsrummet på övervåningen, med tjugo personer närvarande. Jag stod lutad mot en vägg med huvudet några centimeter från ett porträtt av en svart jultomte, målat på sammet. Radar hade en sådan där sektionssoffa och alla satt hopträngda i den. Det fanns öl i en kyl vid teven, men ingen drack. I stället drog de historier om varandra. Jag hade hört de flesta förut – orkesterlägerhistorier och Ben Starling-historier och första kyssen-historier – men Lacey hade inte hört en enda och förresten var de fortfarande underhållande.

Jag höll mig avsides tills Ben sa: ”Q, hur ska vi ta examen?”

Jag flinade. ”Nakna under kapporna”, sa jag.

”Ja!” Ben smuttade på en Dr Pepper.

”Jag tänker inte ta med mig några kläder, så fega inte ur”, sa Radar.

”Inte jag heller! Q, lova att inte ta med dig kläder.”

Jag log. ”Jag lovar och svär”, sa jag.

”Jag är på!” sa vår kompis Frank. Och sedan nappade fler och fler av killarna på idén. Tjejerna ställde sig av någon anledning mer tveksamma.

”När du vägrar att göra det här”, sa Radar till Angela, ”så börjar jag ifrågasätta hela grunden för vår kärlek.”

”Ni fattar inte grejen”, sa Lacey. ”Det är inte för att vi inte vågar. Det är för att vi redan har köpt våra klänningar.”

Angela pekade på Lacey. ”Precis.” Och så tillade hon: ”Ni får väl hoppas att det inte blåser för mycket.”

”Jag hoppas att det gör det”, sa Ben. ”Världens största kulor mår bra av att luftas.”

Lacey satte generat handen för ansiktet. ”Det är en utmaning att vara ihop med dig”, sa hon. ”Härligt men besvärligt.” Vi skrattade.

Det här var vad jag tyckte bäst om med mina kompisar: att bara sitta och berätta historier. Fönsterhistorier och spegelhistorier. Jag bara lyssnade – historierna jag själv hade i huvudet var inte lika roliga.

Jag kunde inte låta bli att tänka på skolan och allt annat som tog slut. Jag gillade att bara stå en bit från sofforna och betrakta de andra – det var lite sorgligt att jag inte hade något emot det, men jag lyssnade och lät all glädjen och all sorgen över allt som tog slut virvla runt i mig, så att den ena förstärkte den andra. En väldigt lång stund kändes det som om hela bröstet höll på att sprängas, fast inte på ett obehagligt sätt direkt.

Jag gick strax före tolv. Några stannade längre, men det var då jag hade lovat att vara hemma och jag hade ändå ingen lust att stanna. Mamma halvsov i soffan, men piggnade till när hon såg mig. ”Har du haft det kul?”

”Ja”, sa jag. ”Det var rätt coolt.”

”Precis som du”, sa hon och log. Det kändes skrattretande att någon skulle tycka något sådant, men jag sa ingenting. Hon reste sig upp och drog mig intill sig och kysste mig på kinden. ”Jag är så glad att jag får vara din mamma”, sa hon.

”Tack”, sa jag.

Jag gick och lade mig med Whitmanboken, bläddrade fram till sidan jag hade fastnat för förut, där han ägnar sig åt att lyssna på opera och på folk.

Efter allt lyssnandet skriver han: ”Jag driver naken och värnlös, sargas av hagel och vind.” Det var perfekt, tänkte jag. Man lyssnar på människor för att kunna skapa sig en bild av dem och man hör alla hemska och underbara saker som folk gör med sig själva och varandra, men i slutändan står man själv ännu mer naken och värnlös än de som man försöker lyssna på.

När jag går igenom skenbyggena och försöker lyssna till Margo Roth Spiegelman knäcker jag inte gåtan om henne så mycket som jag knäcker mig själv. Flera sidor senare – lyssnande och värnlös – börjar Whitman skriva om alla resor han kan göra i fantasin och radar upp alla ställen han kan besöka medan han ligger och drar sig i gräset. ”Mina handflator täcker kontinenter”, skriver han.

Jag tänkte hela tiden på kartorna, som ibland när jag var liten och bläddrade i kartböcker och det räckte med att titta i dem för att man skulle förflyttas till en annan plats. Det var det jag måste göra. Jag måste lyssna och ta fantasin till hjälp för att leta mig in på hennes karta.

Men hade jag inte försökt det? Jag tittade upp på kartorna på väggen över datorn. Jag hade försökt tänka ut vilken väg hon kunde tänkas resa, men på samma sätt som gräset representerade för många olika saker, gjorde Margo det också. Det verkade omöjligt att nåla fast henne på en karta. Hon var för liten och området som kartorna täckte var för stort. De var mer än bara slöseri med tid – de var som en bild av hur fullständigt hopplöst hela projektet var, av min totala oförmåga att skaffa mig den sortens handflator som täcker kontinenter och få den sortens medvetande som ser saker på rätt sätt.

Jag reste mig och gick fram till kartorna och slet ner dem från väggen så att häftstiften och nålarna for ut med papperet och föll i golvet. Jag knycklade ihop kartorna och kastade dem i papperskorgen. På vägen tillbaka till sängen trampade jag på ett häftstift, som en idiot, och fastän jag var sur och dödstrött och hade slut på både skenbyggen och idéer, så var jag tvungen att plocka upp alla häftstiften som låg spridda på mattan, så att jag inte skulle trampa på dem senare. Jag ville bara dunka knytnäven i väggen, men så var jag tvungen att plocka upp de där jävla idiothäftstiften. När jag var klar gick jag och lade mig igen och bankade i kudden, sammanbitet.

Jag började försöka läsa Whitman igen, men boken och tankarna på Margo hade gjort mig värnlös så det räckte för i kväll. Så till slut lade jag ifrån mig den. Jag orkade inte gå upp och släcka lampan. Jag bara stirrade i väggen, med längre och längre mellan blinkningarna. Och varje gång jag slog upp ögonen såg jag var kartorna hade suttit – de fyra hålen markerade rektangeln och de andra hålen som tycktes vara utspridda på måfå inuti rektangeln. Jag hade sett ett liknande mönster förut. I ett tomt rum, ovanför den hoprullade heltäckningsmattan.

En karta. Med markerade platser.

27

Jag vaknade med tuppen strax före sju på lördag morgon. Märkvärdigt nog var Radar online.

QTHERESURRECTION: Jag var helt säker på att du sov.

OMNICTIONARIAN96: Nä. Jag har varit uppe sedan sex och gjort ett tillägg till artikeln om en malaysisk popsångare. Fast Angela sover fortfarande.

QTHERESURRECTION: Ååh, så hon sov över?

OMNICTIONARIAN96: Ja, men min oskuld är fortfarande intakt. Fast kvällen efter avslutningen tror jag kanske.

QTHERESURRECTION: Du, jag kom att tänka på en sak i går kväll. De där små hålen på väggen i köpcentret – kanske en karta med platser som markerats med häftstift?

OMNICTIONARIAN96: Som en resrutt.

QTHERESURRECTION: Precis.

OMNICTIONARIAN96: Vill du sticka dit? Men jag måste vänta tills Ange vaknar.

QTHERESURRECTION: Låter bra.

Han ringde klockan tio. Jag hämtade honom i minibussen och sedan körde vi hem till Ben, eftersom vi gissade att en överraskningsattack skulle vara enda sättet att väcka honom. Men trots att vi sjöng ”You are my sunshine” utanför hans fönster lyckades vi bara få honom att öppna fönstret och spotta efter oss. ”Jag gör ingenting före tolv”, sa han bestämt.

Så det var bara Radar och jag som åkte. Han pratade lite om Angela och om hur mycket han gillade henne och att det var så typiskt att de skulle bli kära bara några månader innan de skulle flytta till olika college, men jag hade svårt att lyssna koncentrerat. Jag ville hitta den där kartan. Jag ville se ställena hon hade markerat. Jag ville få upp de där häftstiften på väggen igen.

Vi gick in genom mäklarkontoret, skyndade genom biblioteket, hejdade oss som hastigast för att undersöka hålen i sovrumsväggen och fortsatte sedan in i souvenirbutiken. Jag var inte ett dugg rädd här längre. När vi hade varit inne i varje rum och försäkrat oss om att vi var ensamma kände jag mig lika trygg som hemma. Under en monter hittade jag lådan med kartor och broschyrer som jag bläddrat igenom på balnatten. Jag lyfte upp den och balanserade den på stommen till en trasig glasdisk. Först tittade Radar igenom lådan och tog upp alla sorters kartor han hittade, sedan vek jag upp dem och letade efter häftstifthål.

Vi närmade oss botten på lådan när Radar fiskade upp en svartvit broschyr med rubriken FEMTUSEN AMERIKANSKA STÄDER. Den var utgiven 1972 av bensinbolaget Esso. När jag försiktigt vecklade upp kartan och försökte släta ut vecken såg jag ett litet häftstiftshål i ett av hörnen. ”Den här är det”, sa jag, gäll på rösten. Häftstiftshålet var lite trasigt i kanterna, som om kartan hade slitits loss från väggen. Det var en gulnande, spröd USA-karta, tillräckligt stor för ett klassrum, fullspäckad med potentiella resmål. Revorna i kartan sa mig att hon inte hade tänkt sig att ha den som ledtråd – Margo var för exakt och noga med sina ledtrådar för att grumla vattnet. På ett eller annat sätt hade vi snubblat in i något som hon inte hade planerat, och när jag såg det här som hon inte hade planerat tänkte jag åter igen på hur mycket hon hade planerat. Och kanske, tänkte jag, var det just det hon gjorde i mörkret och tystnaden här. Reste när hon låg och drog sig, som Whitman hade gjort, medan hon gjorde upp konkreta planer.

Jag sprang hela vägen tillbaka till mäklarkontoret och fick tag i några häftstift i en låda i skrivbordet närmast Margos, innan Radar och jag försiktigt bar in den utbredda kartan i Margos rum. Jag höll upp den mot väggen medan Radar försökte få in häftstiften i hörnen, men tre av de fyra hörnen hade blivit sönderrivna, liksom tre av de fem markerade platserna, antagligen när kartan togs ner. ”Högre upp och mer åt vänster”, sa han. ”Nej, neråt. Ja. Rör dig inte.” Till slut fick vi upp kartan på väggen och sedan började vi passa in hålen i kartan med hålen i väggen. Vi fick in de fem häftstiften i hålen ganska lätt. Men några av de här hålen var också sönderrivna, så det var omöjligt att avgöra EXAKT var häftstiftet hade suttit. Och på en karta som var svart av namnen på femtusen platser var det viktigt att vara exakt. Bokstäverna var så små och smala att jag var tvungen att ställa mig på den hoprullade mattan och hålla ansiktet ett par centimeter från kartan för att över huvud taget kunna gissa mig till namnet på varje ställe. Medan jag föreslog namn på städer tog Radar fram mobilen och kollade upp dem på Omnictionary.

Det fanns två hål som inte var sönderrivna: Det ena såg ut att ligga nära Los Angeles, men det var en samling städer i södra Kalifornien som låg så tätt ihop att namnen gick in i varandra. Det andra hålet utan sönderrivna kanter var i Chicago. Det var ett trasigt hål i New York. Att döma av märket i väggen var det en av de fem stadsdelarna i New York City.

”Det stämmer med vad vi vet.”

”Ja”, sa jag. ”Men herregud, var i New York? Det är frågan.”

”Vi missar något”, sa han. ”Någon vink om platsen. Var sitter de andra prickarna?”

”Det är en till i New York State, fast inte nära stan. Alla städerna är så himla små. Det skulle kunna vara Poughkeepsie eller Woodstock eller Catskill Park.”

”Woodstock”, sa Radar. ”Det kan vara intressant. Hon är knappast någon hippie, men hon har den där frihetslängtan i sig.”

”Jag vet inte”, sa jag. ”Den sista är antingen Washington D.C. eller möjligen Annapolis eller Chesapeake Bay. Den där skulle faktiskt kunna vara en massa olika ställen.”

”Det skulle ha varit lättare om det bara fanns ett enda hål i kartan”, sa Radar dystert.

”Men hon kör antagligen från plats till plats”, sa jag. På sin eviga resa.

Jag satt på mattan en stund medan Radar läste mer om New York för mig, om Catskillbergen, om landets huvudstad, om festivalen i Woodstock 1969. Inget verkade vara till någon hjälp. Det kändes som om vi hade kastat ut den sista linan utan att få napp.

När jag hade släppt av Radar på eftermiddagen satt jag hemma och läste ”Sången om mig själv” och pluggade halvhjärtat till examensproven. Jag hade matte och latin på måndagen och det var nog mina sämsta ämnen, så jag kunde inte strunta helt i dem. Jag pluggade större delen av lördagskvällen och under dagen på söndagen, men sedan dök en idé om Margo upp i huvudet strax efter middagen, så jag tog en paus från att översätta Ovidius och gick in på chatten. Jag såg att Lacey var inne. Jag hade alldeles nyligen fått hennes användarnamn av Ben, men jag tyckte att jag kände henne tillräckligt väl för att kontakta henne.

QTHERESURRECTION: Hallå, det är Q.

SÄCKOCHASKA: Hej!

QTHERESURRECTION: Har du tänkt på hur mycket tid Margo måste ha lagt ner på att planera allting?

SÄCKOCHASKA: Du menar som det där att hon lade fram bokstavskexen innan hon stack till Mississippi och tipsade dig om köpcentret?

QTHERESURRECTION: Ja, det är inget man tänker ut på tio minuter.

SÄCKOCHASKA: Kanske anteckningsboken.

QTHERESURRECTION: Precis.

SÄCKOCHASKA: Ja. Jag tänkte på det i dag, för jag kom ihåg en gång när vi var och shoppade och hon stack ner anteckningsboken i alla handväskor hon gillade, för att se om den fick plats.

QTHERESURRECTION: Jag önskar att jag hade den där anteckningsboken.

SÄCKOCHASKA: Ja, fast hon har den nog med sig.

QTHERESURRECTION: Ja. Och den var inte i hennes skåp?

SÄCKOCHASKA: Nej, bara skolböcker, prydligt på plats som alltid.

Jag satt vid skrivbordet och pluggade och väntade på att folk skulle gå in på chatten. Ben gjorde det efter ett tag och jag bjöd in honom att chatta med mig och Lacey. De stod för det mesta av snacket – jag höll fortfarande på med översättningen lite vid sidan om – tills Radar också loggade in. Då lade jag ner pennan för kvällen.

OMNICTIONARIAN96: Någon från New York City sökte efter Margo Roth Spiegelman på Omnictionary i dag.

DETVARENNJURINFEKTION: Vet du var i New York City?

OMNICTIONARIAN96: Nej, tyvärr.

SÄCKOCHASKA: Det sitter fortfarande några efterlysningar uppe i skivaffärerna där. Det var säkert bara någon som försökte ta reda på vem hon var.

OMNICTIONARIAN96: Just det. Det glömde jag. Fan.

QTHERESURRECTION: Alltså, jag försvinner ibland nu, för jag är inne på den där sajten som Radar visade mig, med alternativa körvägar mellan ställena hon märkte ut med häftstift.

DETVARENNJURINFEKTION: Länk?

QTHERESURRECTION: thelongwayround.com

OMNICTIONARIAN96: Jag har en ny teori. Hon kommer att dyka upp på avslutningen, bland åskådarna.

DETVARENNJURINFEKTION: Jag har en gammal teori, att hon är någonstans här i Orlando och skrattar åt oss för att vi låter allt kretsa kring henne.

SÄCKOCHASKA: Ben!

DETVARENNJURINFEKTION: Förlåt, men jag har 100 % rätt.

De fortsatte i den stilen och pratade om sina olika idéer om Margo, medan jag försökte räkna ut hennes resrutt. Om hon inte hade tänkt sig att ha kartan som ledtråd – och de sönderrivna häftstiftshålen sa mig att hon inte hade det – trodde jag nog att vi hade fått alla ledtrådar hon tänkte ge oss och många fler därtill. Så då måste jag väl ha vad jag behövde? Men jag kände mig fortfarande väldigt långt ifrån henne.

28

På måndag förmiddag, efter tre långa timmar ensam med åttahundra ord av Ovidius, gick jag genom korridorerna med en känsla av att hjärnan höll på att smälta ut genom öronen. Men jag hade lyckats ganska bra. Vi hade en och en halv timmes lunch, så att hjärnorna skulle hinna omvandlas till fast form igen före dagens andra examensperiod. Radar väntade på mig vid mitt skåp.

”Jag gjorde just bort mig totalt på spanskaprovet”, sa Radar.

”Det gick säkert jättebra.” Han hade fått ett stort stipendium till Dartmouth. Han var riktigt jäkla smart.

”Alltså, jag vet inte. Jag höll på att somna hela tiden under det muntliga. Men så här va, jag satt uppe halva natten och konstruerade ett program. Det är så jäkla grymt. Det funkar så att man kan skriva in en kategori – det kan vara ett geografiskt område eller typ en familj i djurriket – och sedan kan man läsa de första meningarna i upp till hundra Omnictionaryartiklar om ämnet på en och samma sida. Så om man till exempel försöker hitta en viss sorts kanin men inte minns namnet, så kan man få en lista över alla tjugoen kaninarter på samma sida på typ tre minuter.”

”Och det här gjorde du kvällen före examen?” frågade jag.

”Ja, jag vet, jag vet. Men jag ska mejla det till dig. Det är alla nördars våta dröm.”

Just då dök Ben upp. ”Jag svär vid Gud, Q, Lacey och jag satt uppe och chattade till två på natten och kollade på den där sajten, thelongwayround. Och nu när vi har räknat ut varenda tänkbar väg Margo kan ha tagit mellan Orlando och de där fem ställena, så fattar jag att jag har haft fel hela tiden. Hon är inte i Orlando, Radar har rätt. Hon kommer tillbaka på avslutningen.”

”Varför det?”

”Tajmingen är perfekt. Att köra från Orlando till New York och sedan till Chicagobergen och sedan till Los Angeles och tillbaka till Orlando tar typ exakt tjugotre dagar. Dessutom är det ett helt sjukt skämt, men ett typiskt Margoskämt. Man får någon att tro att man har tagit livet av sig. Omger sig med ett mystiskt skimmer så att alla blir nyfikna. Och sedan, just när folk börjar tappa intresset, så dyker man upp på avslutningen.”

”Nej”, sa jag. ”Inte en chans.” Jag kände Margo bättre än så vid det här laget. Hon ville ha uppmärksamhet. Det trodde jag också. Men Margo såg inte livet som ett skämt. Hon nöjde sig inte med att bara spela folk ett spratt.

”Tro mig. Håll utkik efter henne på avslutningen. Hon kommer att vara där.” Jag bara skakade på huvudet. Eftersom alla hade lunch samtidigt var det mer än fullpackat i matsalen, så vi utnyttjade vår rättighet som avgångselever och körde till Wendy’s. Jag försökte hålla tankarna på matteprovet som väntade, men jag började misstänka att det kanske låg något i den där teorin. Om Ben hade rätt om tjugotredagarsturen, så var det faktiskt väldigt intressant. Det kanske var det hon hade planerat i sin svarta anteckningsbok, en lång och ensam bilfärd. Det förklarade inte allt, men det passade in på Margos förkärlek för planering. Inte för att jag kom närmare henne för det. Det är svårt att hitta rätt prick på en sönderriven kartremsa, och ännu svårare när pricken rör sig.

Efter en lång dag med examensskrivningar var det nästan en lättnad att återgå till den behagligt ogenomträngliga ”Sången om mig själv”. Jag hade nått fram till en konstig del av dikten – efter att ha ägnat så mycket tid åt att lyssna och höra på folk och sedan färdas vid deras sida, slutar Whitman lyssna och han slutar besöka platser och börjar bli andra människor. Typ flytta in i dem på riktigt. Han berättar historien om kaptenen som räddade alla på ångaren utom sig själv. Poeten kan berätta historien, hävdar han, för att han har blivit kaptenen. Han skriver: ”Det var jag som var där … kaptenen var jag … det var jag som led.” Några rader längre ner blir det ännu tydligare att Whitman inte längre behöver lyssna för att bli en annan människa: ”Jag frågar inte den sårade hur han känner sig … jag blir själv den sårade.”

Jag lade ifrån mig boken, vände mig på sidan och stirrade ut genom fönstret som alltid hade funnits mellan oss. Det räcker inte att bara se eller höra henne. För att hitta Margo Roth Spiegelman var man tvungen att bli Margo Roth Spiegelman.

Jag hade gjort många av de saker hon hade kunnat göra: Jag hade sammanfört ett totalt omaka par till balen. Jag hade lugnat hierarkistridernas kamphundar. Jag hade börjat trivas i det råttinvaderade spökhuset där hon tänkte bäst. Jag hade sett. Jag hade lyssnat. Men jag kunde ännu inte bli den sårade.

Jag haltade mig igenom fysik- och samhällskunskapsproven nästa dag och satt sedan uppe till klockan två på natten till tisdagen och skrev klart min analys i engelska, om Moby Dick. Ahab var en hjälte, kom jag fram till. Jag hade inte direkt något skäl till att komma fram till just det – särskilt som jag inte hade läst boken – men jag bestämde mig för det och lade fram mina synpunkter därefter.

Den förkortade examensveckan innebar att onsdagen var vår sista skoldag. Den dagen var det svårt att inte gå omkring och tänka på att allting var för sista gången: Sista gången jag står i en ring utanför musiksalen i skuggan av den här eken som har skänkt skugga åt generationer av orkesternördar. Sista gången jag äter pizza i matsalen med Ben. Sista gången jag sitter i den här skolan och stelt plitar ner en uppsats i en blå bok. Sista gången jag tittar upp på klockan. Sista gången jag ser Chuck Parson stryka omkring i korridorerna med sitt sneda hånflin. Gode Gud. Jag höll på att bli nostalgisk för Chuck Parsons skull. Något sjukt höll på att hända inom mig.

Det måste ha varit så här för Margo också. Med tanke på hur mycket hon hade planerat måste hon ha vetat att hon skulle ge sig av och inte ens hon kan ha varit immun mot den här känslan. Hon hade också haft bra dagar här. Och den sista dagen blir de dåliga dagarna så svåra att komma ihåg, för på ett eller annat sätt hade hon skapat sig ett liv här, precis som jag. Staden var papperstunn, men inte minnena. Allt jag hade gjort här, all kärlek och medömkan och förståelse och våldsamhet och illvilja vällde upp i mig om och om igen. De här vitrappade slaggbetongväggarna. Mina vita väggar. Margos vita väggar. Vi hade varit fångna inom dem så länge, instängda i deras buk, som Jona i valfiskens.

Flera gånger under dagen kom jag på mig själv med att tänka att det kanske var just den här känslan som hade tvingat henne att planera allt så noga och detaljerat; även om man vill ge sig av, så är det så svårt att göra det. Det krävdes förberedelser och kanske var det en både intellektuell och känslomässig övning för henne att sitta i köpcentret och skriva ner sina planer – Margos sätt att fantisera sig fram till sitt öde.

Ben och Radar hade båda ett maratonrep med orkestern för att försäkra sig om att det skulle svänga om ”Pomp and Circumstance” på avslutningen. Lacey erbjöd mig skjuts hem, men jag bestämde mig för att städa ur skåpet, för jag ville inte komma tillbaka senare och än en gång behöva känna hur lungorna höll på att drunkna i den här sjuka nostalgin.

Mitt skåp var ett äkta skithål – till hälften papperskorg, till hälften lagerutrymme. I hennes skåp, mindes jag, hade skolböckerna stått i en prydlig rad när Lacey öppnade det, som om hon tänkte komma tillbaka till skolan nästa dag. Jag drog fram en papperskorg till skåpen och öppnade mitt eget. Jag började med att slita loss en bild av Radar och Ben och mig när vi stod och hängde. Jag lade den i ryggsäcken och inledde sedan det motbjudande arbetet med att ta mig igenom ett års samlad skit – tuggummin inlindade i papper från en anteckningsbok, trasiga kulspetspennor, flottiga servetter – och skyffla ner alltihop i papperskorgen. Hela tiden tänkte jag: Jag kommer aldrig mer att göra det här, jag kommer aldrig mer att vara här, det här kommer aldrig mer att vara mitt skåp, Radar och jag kommer aldrig mer att skriva lappar till varandra på matten, jag kommer aldrig mer att se Margo på andra sidan korridoren. Det här var första gången i mitt liv som det var så många saker som aldrig skulle hända mer.

Till slut blev det för mycket. Jag kunde inte komma undan känslan hur jag än försökte och till slut blev den outhärdlig. Jag stack in handen djupt i skåpets inre. Jag drog ner varenda pryl – foton och lappar och böcker – i papperskorgen. Jag lämnade skåpet olåst och gick därifrån. När jag kom förbi musiksalen hörde jag genom väggarna det dämpade ljudet av ”Pomp and Circumstance”. Jag gick vidare. Det var varmt ute, men inte lika varmt som vanligt. Det var uthärdligt. Det finns trottoarer nästan hela vägen hem, tänkte jag. Så jag gick vidare.

Och hur förlamande och sorgligt det än var med de här aldrig-mer-tankarna, så kändes det slutliga uppbrottet perfekt. Rent. Det absolut finaste destillatet av befrielse. Allt viktigt utom ett enda litet foto låg i papperskorgen och det kändes så skönt. Jag började småspringa, för jag ville lägga ett ännu större avstånd mellan mig och skolan.

Det är så svårt att ge sig av – tills man gör det. Då är det den enklaste saken i världen.

Medan jag sprang kände jag för första gången hur jag blev Margo. Jag visste att hon inte var i Orlando. Att hon inte var i Florida. Det känns för bra att ge sig av när man väl sticker. Om jag hade suttit i en bil och inte gått till fots, så kanske jag också skulle ha fortsatt. Hon var borta och skulle inte komma tillbaka vare sig till avslutningen eller till något annat. Nu var jag säker på det.

Jag ger mig av, och det är en sådan kick att jag aldrig kan vända tillbaka. Men sedan då? Fortsätter jag att ge mig av från olika ställen, lämna dem bakom mig ett efter ett på en resa som är evig?

Ben och Radar körde om mig med Kholven en halv kilometer från Jefferson Park och Ben stannade med tjutande bromsar mitt på Lakemont, trots att det var bilar överallt, och jag sprang fram till bilen och hoppade in. De ville spela Resurrection hemma hos mig, men jag måste dessvärre säga nej, för jag var närmare än någonsin förut.

29

Hela onsdagskvällen och hela dagen på torsdagen försökte jag använda mina nyvunna insikter om henne till att klura ut de ledtrådar jag hade – något som band samman kartan och resehandböckerna, eller kanske en länk mellan Whitman och kartan som kunde hjälpa mig att förstå hennes resplaner. Men det kändes mer och mer som om hon hade blivit så uppslukad av avfärdens glädje att hon inte hade kunnat lämna något brödsmulespår som gick att se. Om det stämde, så kanske kartan som aldrig varit avsedd för våra ögon var den bästa ledtråden. Men ingen av platserna på kartan var tillräckligt specifik. Till och med Catskill Park-pricken, som intresserade mig eftersom det var det enda stället som inte låg i eller nära en storstad, var alldeles för stor och folkrik för att man skulle hitta en enda person. I ”Sången om mig själv” fanns referenser till platser i New York City, men de var alldeles för många för att man skulle leta upp dem allihop. Hur hittar man en prick på kartan när pricken verkar flytta sig från storstad till storstad?

När mina föräldrar kom in i mitt rum på fredagsmorgonen var jag redan uppe och bläddrade i resehandböcker. Det var sällan de kom in båda två samtidigt och jag kände en våg av illamående – de kanske hade dåliga nyheter om Margo – innan jag kom på att det var i dag jag skulle gå ut skolan.

”Är du redo nu?”

”Ja. Jag menar, inte för att det är så himla märkvärdigt, men det ska bli kul.”

”Man går bara ut high school en gång”, sa mamma.

”Ja”, sa jag. De satte sig på sängen mitt emot mig. Jag såg hur de utbytte en blick och en fnissning. ”Vad är det?” frågade jag.

”Jo, vi vill ge dig en examenspresent”, sa mamma. ”Vi är väldigt stolta över dig, Quentin. Du är det största vi har uträttat i livet och det här är en så stor dag för dig och vi är – du är en sådan fin ung man, helt enkelt.”

Jag log och tittade ner. Och sedan tog pappa upp ett väldigt litet paket inslaget i blått papper.

”Nej”, sa jag och ryckte till mig det.

”Öppna det nu då.”

”Inte en chans”, sa jag och stirrade på det. Det var lika stort som en nyckel. Det vägde lika mycket som en nyckel. När jag skakade på paketet lät det som en nyckel.

”Öppna det nu, gubben”, tjatade mamma.

Jag slet av omslagspapperet. EN NYCKEL! Jag undersökte den noga. En Fordnyckel! Ingen av våra bilar var en Ford. ”Har ni köpt en bil åt mig?!”

”Det har vi”, sa pappa. ”Den är inte helt ny – men den är bara två år och har inte gått mer än tretusen mil.” Jag for upp och kramade om dem båda två.

”Är den min?”

”Ja!” nästan skrek mamma. Jag hade en bil! En bil! En egen bil!

Jag trasslade mig loss från mina föräldrar och skrek ”tack tack tack tack tack tack” medan jag rusade genom vardagsrummet och slet upp ytterdörren i bara en gammal T-shirt och boxerkalsonger. Där, parkerad på uppfarten med en enorm blå rosett på, stod en Ford minibuss.

De hade gett mig en minibuss. De hade kunnat välja vilken bil som helst och så valde de en minibuss. En minibuss. Å min Gud av Fordonlig rättvisa, varför hånar du mig? Minibuss, du albatross runt min hals! Du Kainsmärke! Du förbannade odjur av höga tak och för lite hästkrafter!

Jag tog på mig en tapper min när jag vände mig om. ”Tack Tack Tack!” sa jag, men jag lät nog inte lika översvallande nu när jag fejkade totalt.

”Vi visste ju hur mycket du gillade att köra min”, sa mamma. Hon och pappa strålade – uppenbarligen övertygade om att de hade skänkt mig mina drömmars transportmedel. ”Den blir perfekt när du ska köra runt med dina kompisar!” tillade pappa. Betänk att de här människorna är specialister på analys och förståelse av det mänskliga psyket.

”Men nu”, sa pappa, ”så måste vi åka ganska snart om vi ska få riktigt bra platser.”

Jag hade inte duschat eller klätt på mig eller någonting. Inte för att jag skulle klä på mig heller, i vanlig mening, men ändå. ”Jag behöver inte vara där förrän halv ett”, sa jag. ”Jag måste typ göra mig i ordning.”

Pappa rynkade pannan. ”Jaha, men jag vill verkligen ha bra platser så att jag kan ta några fotog…”

Jag avbröt honom. ”Jag kan ju ta MIN BIL”, sa jag. ”Jag kan köra SJÄLV i MIN BIL.” Jag log brett.

”Ja, det kan du ju!” sa mamma upphetsat. Och vad fan – en bil är en bil, trots allt. Att köra min egen minibuss var definitivt ett framsteg jämfört med att köra någon annans.

Jag gick tillbaka in till datorn och berättade för Radar och Lacey (Ben var inte online) om minibussen.

OMNICTIONARIAN96: Det var faktiskt en himla bra nyhet. Får jag komma förbi och ställa in en ölkyl där bak i din bil? Jag måste köra mina föräldrar till avslutningen och jag vill inte att de ska se den.

QTHERESURRECTION: Visst, den är olåst. Vadå för ölkyl?

OMNICTIONARIAN96: Jo, eftersom det inte var någon som drack på min fest, så finns det 212 flaskor öl kvar och vi ska ta med dem hem till Lacey, till hennes fest i kväll.

QTHERESURRECTION: 212 öl?

OMNICTIONARIAN96: Det är en stor ölkyl.

Just då kom Ben online och SKREK att han var nyduschad och naken och bara behövde ta på sig mössan och kappan. Vi pratade alla fram och tillbaka om vår nakenceremoni. När alla hade loggat ut för att göra sig i ordning klev jag in i duschen och böjde bak huvudet så att vattnet sprutade rakt i ansiktet på mig, och i vattenpisket började jag tänka. New York eller Kalifornien? Chicago eller Washington D.C.? Jag skulle också kunna sticka nu, tänkte jag. Jag hade en bil, precis som hon. Jag kunde åka till alla fem platserna på kartan och även om jag inte hittade henne skulle det vara roligare än ännu en gassande sommar i Orlando. Fast nej. Det är inte som att bryta sig in på SeaWorld. Det kräver en perfekt utarbetad plan som man följer till punkt och pricka och sedan – ingenting. Sedan är det bara SeaWorld, fastän mörkare. Hon hade sagt det till mig: Det roliga är inte att göra saker, det roliga är att planera dem.

Och det var det jag tänkte på där jag stod i duschen: hennes planerande. Hon sitter i det nedlagda köpcentret med sin anteckningsbok och planerar. Kanske planerar hon en rundresa och fantiserar om vägar på kartan. Hon läser Whitman och stryker under ”min resa är evig”, för att det är sådant hon gillar att fantisera om att göra själv, sådant hon gillar att planera.

Men är det sådant hon gillar att verkligen göra? Nej. För Margo vet hemligheten med att ge sig av, hemligheten som jag nyss har uppdagat: Att ge sig av känns bra och befriande bara när man lämnar något viktigt bakom sig, något som har betytt mycket för en. När man drar upp livet med rötterna. Men man kan inte göra det förrän livet först har slagit rot.

Så när hon stack gjorde hon det för gott. Men jag kunde inte tro att hon hade gett sig ut på en resa som var evig. Hon hade säkert haft ett mål, en plats – en plats där hon kunde bo så länge att den hann bli viktig, så länge att det skulle kännas lika bra att sticka nästa gång hon gjorde det. Det finns en liten vrå i världen någonstans långt härifrån, där ingen vet vad ”Margo Roth Spiegelman” betyder. Och i den vrån sitter Margo och plitar i sin svarta anteckningsbok.

Vattnet började bli kallt. Jag hade inte ens nuddat vid tvålen, men jag gick ut, svepte en handduk om midjan och satte mig vid datorn.

Jag grävde fram Radars mejl om Omnictionaryprogrammet han hade konstruerat och installerade det. Det var faktiskt rätt coolt. Först skrev jag in ett postnummer i centrala Chicago, klickade på ”plats” och angav en radie på tre mil. Det spottade fram hundra svar åt mig, från Navy Pier till Deerfield. Den första meningen i varje inlägg kom upp på skärmen och jag läste igenom dem i ungefär fem minuter. Sedan prövade jag med ett postnummer nära Catskill Park i New York. Färre svar den här gången, åttiotvå, ordnade efter det datum då respektive Omnictionarysida hade skapats. Jag började läsa.

Woodstock, New York, är en stad i Ulster County, New York, kanske mest känd för Woodstockfestivalen som är uppkallad efter staden [se Woodstockfestivalen], en tredagarsfestival med bland andra Jimi Hendrix och Janis Joplin, som i själva verket hölls i en stad i närheten.

Lake Katrine är en liten sjö i Ulster County, New York, som ofta besöktes av Henry David Thoreau.

Catskill Park omfattar 700 000 tunnland mark i Catskillbergen. Parken ägs gemensamt av delstaten och de lokala myndigheterna. 5 procent ägs av New York City, som hämtar en stor del av sitt vatten från vattentäkter delvis inne i parken.

Roscoe, New York, är ett samhälle i delstaten New York, nyligen beräknad till 261 hushåll.

Agloe, New York, är en fiktiv by skapad av Esso i början av 1930-talet och upptagen på turistkartor som en copyrightfälla, eller pappersstad.

Jag klickade på länken och fick se hela artikeln, som fortsatte:

Agloe, belägen i korsningen mellan två grusvägar strax norr om Roscoe, NY, är en uppfinning av kartritarna Otto G. Lindberg och Ernest Alpers, som skapade stadsnamnet som ett anagram av sina initialer. Copyrightfällor har funnits i kartritandets historia i århundraden. Kartografer skapar fiktiva landmärken, gator och samhällen och placerar dem på svårupptäckta platser på sina kartor. Om de fiktiva platserna upphittas på en annan kartografs karta vet man att kartan har blivit plagierad. Copyrightfällor kallas ibland även för nyckelfällor, pappersgator och pappersstäder [se även fiktiva inlägg]. Trots att få kartbolag erkänner copyrightfällornas existens, är de fortfarande vanligt förekommande på moderna kartor.

På 1940-talet började Agloe, New York, dyka upp på kartor utgivna av andra bolag. Esso misstänkte copyrightbrott och inledde ett flertal rättsprocesser, men det visade sig att en okänd invånare hade byggt ”Agloes diversehandel” i vägkorsningen på Essokartan.

Huset, som fortfarande står kvar [kräver referens], är den enda byggnaden i Agloe, som ännu finns med på många kartor och vars folkmängd vanligtvis brukar anges som noll.

I varje artikel på Omnictionary finns hänvisningar till alla redigeringar som någonsin gjorts på sidan och alla diskussioner som förts av Omnictionarys medlemmar. Agloeartikeln hade inte redigerats av någon på nästan ett år, men det fanns en nyligen inlagd kommentar av en anonym användare:

Bara så ni vet, ni som Redigerar det här – agloes Folkmängd Kommer faktiskt att vara En till och Med den 29 Maj klockan 12.00.

Jag kände genast igen versalbruket. Versalreglerna är så orättvisa mot orden i mitten. Jag fick en klump i halsen, men tvingade mig att andas lugnt. Kommentaren var inlagd för femton dagar sedan. Den hade stått där och väntat på mig hela tiden. Jag tittade på klockan på datorn. Jag hade lite mindre än ett dygn på mig.

För första gången på flera veckor verkade hon helt och hållet, otvetydigt levande. Hon var i livet. Minst en dag till var hon i livet. Jag hade så länge stirrat mig blind på hennes vistelseort, i ett försök att hejda tankarna på om hon levde eller inte, att det var först nu som jag insåg hur skräckslagen jag faktiskt hade varit, men åh, tack gode Gud. Hon levde.

Jag rusade upp, lät handduken falla till golvet och ringde Radar. Jag klämde fast telefonen mot axeln medan jag drog på mig kalsongerna och sedan shortsen. ”Jag vet vad pappersstäder betyder! Kan du logga in på din mobil?”

”Ja. Du borde faktiskt vara här. De säger att vi ska ställa upp oss nu.”

Jag hörde Ben skrika i telefonen. ”Jag hoppas verkligen att han är naken, hälsa honom det!”

”Radar”, sa jag och ansträngde mig för att få tyngd i orden. ”Kolla in sidan för Agloe, New York. Okej?”

”Ja. Jag läser. Vänta. Wow. Wow. Skulle det här kunna vara Catskillpricken på kartan?”

”Ja, jag tror det. Det är rätt nära. Gå vidare till diskussionssidan.”

”…”

”Radar?”

”Herregud.”

”Jag vet, jag vet!” skrek jag. Jag hörde inte hans svar, för jag drog just på mig T-shirten, men när jag hade telefonen vid örat igen hörde jag honom prata med Ben. Jag lade bara på.

På datorn sökte jag efter en vägbeskrivning från Orlando till Agloe, men kartprogrammet hade aldrig hört talas om Agloe, så då sökte jag på Roscoe i stället. Med ett snitt på tio mil i timmen sa datorn att resan skulle ta nitton timmar och fyra minuter. Klockan var kvart över två. Jag hade tjugoen timmar och fyrtiofem minuter på mig. Jag skrev ut vägbeskrivningen, tog nycklarna till minibussen och låste ytterdörren efter mig.

”Det tar nitton timmar och fyra minuter”, sa jag i mobilen. Det var Radars mobil, men det var Ben som hade svarat.

”Vad tänker du göra?” frågade han. ”Ska du flyga dit?”

”Nej, det har jag inte råd med och förresten så ligger det typ åtta timmars körning från New York City. Så jag tar bilen.”

Plötsligt hade Radar telefonen igen. ”Hur lång tid tar resan?”

”Nitton timmar och fyra minuter.”

”Vem säger det?”

”Google maps.”

”Skitsnack”, sa Radar. ”Inget av de där kartprogrammen tar med trafiken i beräkningen. Jag ringer dig. Och skynda dig. Vi måste ställa upp oss nu!”

”Jag kommer inte. Hinner inte”, sa jag, men jag talade för tomma öron. Radar ringde upp igen en minut senare. ”Om du ligger på hundra i snitthastighet, inte stannar och räknar med ett genomsnittligt trafikläge, så kommer det att ta dig tjugotre timmar och nio minuter. I så fall är du där strax efter ett, så du blir tvungen att köra in så mycket tid du kan.”

”Vad? Men …”

”Inte för att kritisera dig”, sa Radar, ”men när det gäller just det här ämnet kanske den som är kroniskt försenad borde lyssna på den som alltid är i tid. Men du måste komma hit åtminstone en sekund, för annars kommer dina föräldrar att få spel för att de inte ser dig när de ropar upp ditt namn och dessutom, inte för att det är viktigast eller så, men jag bara säger det ändå – du har all vår öl i din bil.”

”Det fattar du väl att jag inte hinner”, svarade jag.

Ben hördes i telefonen. ”Var inte ett sådant as. Det tar fem minuter.”

”Okej, visst.” Jag gjorde en skarp högersväng mot rött och körde minibussen i högsta fart – den axade bättre än mammas, fast inte mycket – mot skolan. På tre minuter var jag på parkeringen utanför gympasalen. Jag brydde mig inte om att parkera ordentligt, utan ställde minibussen mitt på parkeringen och hoppade ut. Medan jag rusade mot gympasalen såg jag tre kappklädda figurer komma springande emot mig. Jag såg Radars spinkiga mörka ben när kappan blåste upp omkring honom, och bredvid honom sprang Ben i gympaskor fast utan strumpor. Lacey var alldeles bakom dem.

”Ta ölen ni”, sa jag när jag sprang förbi dem. ”Jag måste prata med mina föräldrar.”

Avgångselevernas familjer satt utspridda på åskådarläktarna och jag sprang fram och tillbaka över basketplanen ett par gånger innan jag fick syn på mamma och pappa halvvägs upp. De vinkade till mig. Jag tog trappan två steg i taget, så jag var lite andfådd när jag satte mig på knä bredvid dem och sa: ”Jo alltså, jag tänker inte [flås] gå med i ledet, för jag [flås] tror att jag har hittat Margo och [flås] jag bara måste sticka och jag har mobilen på [flås] och snälla var inte förbannade på mig och tack igen för bilen.”

Mamma tog mig om handleden och sa: ”Vad? Quentin, vad är det du säger? Ta det lugnt.”

”Jag ska åka till Agloe, New York”, sa jag, ”och jag måste sticka nu genast. Det är allt. Okej, då sticker jag. Det är ont om tid. Jag har mobilen på. Hej då, jag älskar er.”

Jag var tvungen att slita mig loss ur hennes lätta grepp. Innan de hann säga något rusade jag nerför trappan och sprintade bort till minibussen. Jag satt i bilen och hade redan lagt in växeln och börjat köra när jag vände mig om och såg Ben i passagerarsätet.

”Ta ut ölen ur bilen!” ropade jag.

”Vi följer med”, sa han. ”Du skulle ändå bara somna om du försökte köra så där länge.”

Jag vände mig om mot baksätet och där satt Lacey och Radar med var sin mobil tryckt mot örat. ”Jag måste säga till mina föräldrar”, förklarade Lacey och knackade på telefonen. ”Kom igen, Q. Kör kör kör kör kör kör”

FÖRSTA TIMMEN

Det tar en liten stund för alla att förklara för sina föräldrar att 1. Vi kommer alla att missa avslutningsceremonien och 2. Vi ska köra till New York för att 3. Leta upp en stad som kanske, kanske inte finns och förhoppningsvis 4. Genskjuta Omnictionarykommentatorn, som Att Döma av det Reglementsvidriga versalbruket Är 5. Margo Roth Spiegelman.

Radar är den som lägger på sist och när han slutligen gör det säger han: ”Jag skulle vilja tala om en sak. Mina föräldrar är väldigt sura för att jag missar avslutningen. Min flickvän är också sur, för vi hade planerat att göra något mycket speciellt om ungefär åtta timmar. Jag vill inte gå in på detaljer, men jag hoppas verkligen att det här blir en förbannat kul resa.”

”Din förmåga att inte förlora din oskuld känns oerhört inspirerande för oss alla”, säger Ben bredvid mig.

Jag kastar en blick på Radar i backspegeln. ”JIHAA, VI ÄR PÅ VÄG!” säger jag. Fast han försöker dölja det smyger sig ett leende över hans ansikte. Avfärdens glädje.

Vid det här laget är vi ute på I-4 och trafiken är gles, vilket i sig är något av ett under. Jag ligger i vänsterfilen och kör tolv kilometer över hastighetsgränsen, som är nittio kilometer i timmen, för jag har en gång hört att man inte blir stoppad förrän man kör tretton kilometer över gränsen.

Väldigt snabbt glider vi in i våra respektive roller.

Längst bak sitter Lacey. Hon är proviantansvarig. Högt räknar hon upp allt vi redan har till resan: den halva Snickers som Ben höll på att äta när jag ringde och berättade om Margo, de 212 ölen i bagageutrymmet, vägbeskrivningen som jag skrev ut samt följande föremål i hennes handväska: åtta minttuggummin, en blyertspenna, några pappersnäsdukar, tre tamponger, ett par solglasögon, en lypsyl, hennes hemnycklar, ett gymkort, ett lånekort, några kvitton, trettiofem dollar och ett BP-kort.

”Vad spännandet det är!” säger Lacey i det bakersta sätet. ”Vi är som fattiga nybyggare! Fast jag önskar att vi hade mer pengar.”

”Vi har åtminstone BP-kortet”, säger jag. ”Vi kan köpa bensin och mat.”

Jag tittar upp i backspegeln och ser hur Radar, klädd i sin examenskappa, tittar igenom Laceys väska. Examenskappan är rätt lågt skuren, så jag kan skymta några lockiga hårstrån på hans bröstkorg. ”Har du några kalsonger här i?” frågar han.

”Allvarligt talat alltså, det är bäst att vi stannar till vid Gap”, tillägger Ben.

Radars uppgift, som han påbörjar med mobilens miniräknare, är efterforskning och beräkning. Han sitter ensam på raden bakom mig, med vägbeskrivningen och minibussens ägarmanual utbredda bredvid sig. Han räknar ut hur fort vi behöver köra för att hinna dit till klockan tolv i morgon, hur många gånger vi behöver stanna för att inte få bensinstopp, var BP-stationerna finns längs vägen, hur lång tid varje stopp kommer att ta och hur mycket tid vi kommer att förlora när vi saktar ner för att köra av från motorvägen.

”Vi måste stanna och tanka fyra gånger. Det måste gå väldigt, väldigt snabbt. Högst sex minuter innan vi är tillbaka på motorvägen. Vi har tre långa sträckor med vägarbeten, plus trafiken i Jacksonville, Washington D.C. och Philadelphia, fast det är bra att vi kör genom D.C. vid tretiden på natten. Enligt mina beräkningar bör vi hålla en medelhastighet på runt hundrafemton kilometer i timmen. Hur snabbt kör du?”

”Hundra”, säger jag. ”Det är nittio här.”

”Kör hundrafemton”, säger han.

”Det kan jag inte. Det är farligt och jag kommer att få böter.”

”Kör hundrafemton”, säger han igen. Jag trampar ner gasen hårt. Problemet är dels att jag är tveksam till att köra i hundrafemton, dels att minibussen själv är tveksam till att köra i hundrafemton. Den börjar skälva som om den hotade att skaka sönder. Jag ligger kvar i vänsterfilen, trots att jag inte kör snabbast på vägen. Det känns inte bra att folk passerar mig på höger sida, men jag måste ha en tom väg framför mig, för till skillnad från samtliga andra bilister här får jag inte tappa farten. Det här är min roll: att köra och vara nervös. Det slår mig att jag har spelat den rollen förut.

Och Ben? Bens roll är att vara kissnödig. Först verkar han mest ha till uppgift att klaga på att vi inte har några cdskivor och att alla radiostationerna i Orlando suger utom collegeradion, som vi inte kan få in längre. Men snart överger han den rollen för sitt sanna och ärliga kall: att vara kissnödig.

”Jag måste kissa”, säger han klockan 15.06. Vi har varit på vägen i fyrtiotre minuter. Vi har nästan ett dygn kvar att köra.

”Jaha”, säger Radar, ”då kan jag glädja dig med att vi ska stanna. Dessvärre dröjer det fyra och en halv timme till dess.”

”Jag tror att jag kan hålla mig”, säger Ben. Klockan 15.10 meddelar han: ”Jag måste faktiskt kissa. Akut.”

”Håll dig”, svarar vi i kör. ”Men jag …”, säger Ben och kören svarar igen: ”Håll dig!” Det är ett skämt, än så länge, att Ben är kissnödig och att vi tvingar honom att hålla sig. Han skrattar och klagar över att han blir ännu mer kissnödig när han skrattar. Lacey hoppar fram och lutar sig över honom och kittlar honom i sidorna. Han skrattar och tjuter och jag skrattar också medan jag stadigt håller hundrafemton. Jag undrar om hon hittade på den här resan åt oss med flit eller av misstag – hur som helst har jag inte haft så roligt sedan senast jag satt flera timmar bakom ratten på en minibuss.

ANDRA TIMMEN

Jag kör fortfarande. Vi svänger norrut på I-95, slingrar oss upp genom Florida, nära kusten men inte riktigt vid den. Här finns det bara pinjeträd, för magra för sin längd precis som jag. Men mest är det bara vägen, köra om bilar och då och då bli omkörd av dem, ständigt tänka på vem som är framför en och vem som är bakom, vem som närmar sig och vem som drar ifrån.

Lacey och Ben sitter tillsammans nu och Radar sitter längst bak och de leker allihop en efterbliven version av ”Jag ser”, där de bara får se saker som inte går att se i fysisk mening.

”Jag ser … något tragiskt hippt”, säger Radar.

”Är det att Ben ler mest med högra mungipan?” frågar Lacey.

”Nej”, säger Radar. ”Och prata inte så där sötsliskigt om Ben. Det är äckligt.”

”Är det tanken på att ni inte har något under examenskapporna och är tvungna att åka till New York medan alla i bilarna vi kör om tror att ni har klänning?”

”Nej”, säger Radar. ”Det är bara tragiskt.”

Lacey ler. ”Ni kommer att lära er att gilla klänning. Ni kommer att njuta av vinddraget.”

”Nu vet jag!” säger jag i förarsätet. ”Du ser en dygnslång minibussresa. Hipp för att det alltid är hippt att bara dra iväg med bilen, tragisk för att bensinen vi slukar kommer att förstöra planeten.”

Radar säger nej och de fortsätter att gissa. Jag kör och håller hundrafemton och bönar och ber att jag inte ska bli stoppad och leker metafysisk ”Jag ser”. Den tragiskt hippa grejen visar sig vara att vi inte kommer att hinna lämna igen våra hyrda examenskappor i tid. Jag susar förbi en polis som står parkerad på gräsremsan i mitten. Jag griper hårt om ratten med båda händerna, säker på att han kommer att köra ikapp oss och stoppa oss. Men det gör han inte. Han förstår nog att jag kör för fort för att jag måste.

TREDJE TIMMEN

Ben sitter bredvid mig igen. Jag kör fortfarande. Vi är hungriga allihop. Lacey ger oss ett minttuggummi var, men det hjälper inte mycket. Hon skriver en jättelång lista på allt vi ska köpa på BP-macken vid det första stoppet. Man får hoppas att det är en ovanligt välsorterad BP-mack, för vi kommer att länsa hyllorna.

Ben trampar hela tiden upp och ner med foten.

”Kan du sluta med det där?”

”Jag har varit pinknödig i tre timmar.”

”Du har sagt det.”

”Jag känner kisset hela vägen upp till bröstkorgen”, säger han. ”Jag är fullproppad med kiss, ärligt talat. Just nu utgörs sjuttio procent av min kroppsvikt av kiss.”

”Mhm”, säger jag, men det är knappt att jag ler. Visst är det kul, men jag är trött.

”Det känns som om jag kommer att börja gråta och då kommer jag att gråta kiss.”

Där fick han till det. Jag skrattar lite.

Nästa gång jag tittar på Ben, ett par minuter senare, håller han handen hårt i skrevet, med kapptyget hopknycklat.

”Vad fan?” frågar jag.

”Alltså, jag måste gå på toa. Jag kniper av strålen.” Då vänder han sig om. ”Radar, hur länge är det tills vi stannar?”

”Vi måste köra minst tjugotre mil till om vi ska klara oss med fyra stopp. Det betyder en timme och femtioåtta och en halv minut om Q håller farten.”

”Jag håller farten!” skriker jag. Vi är strax norr om Jacksonville och börjar närma oss Georgia.

”Jag fixar det inte, Radar. Ge mig något att pissa i.”

NEJ, utbryter kören. Absolut inte. Håll dig som en karl. Håll dig som en viktoriansk dam håller på sin dygd. Håll dig med värdighet och elegans, som USA:s president påstås hålla i den fria världens framtida öde.

”GE MIG NÅGOT ANNARS PISSAR JAG NER SÄTET. OCH SNABBT SKA DET GÅ!”

”Men för helvete”, säger Radar medan han spänner upp säkerhetsbältet. Han klättrar längst bak i bilen, sedan sträcker han sig fram och öppnar ölkylen. Han kommer tillbaka till sin plats, lutar sig fram och räcker Ben en öl.

”Tack gode Gud för att det är skruvkork”, säger Ben medan han virar in handen i kapptyget och öppnar flaskan. Ben vevar ner fönstet och jag ser ur sidospegeln hur ölet strömmar förbi bilen och plaskar ner på motorvägen. Ben lyckas få in flaskan under kappan utan att visa vad som enligt ryktet är världens största kulor, och sedan sitter vi och väntar allihop, för äcklade för att titta.

Lacey säger: ”Kan du inte bara hålla dig”, men då hör vi det. Jag har aldrig hört det ljudet förut, ändå känner jag igen det: Ljudet av kiss som träffar botten av en ölflaska. Det låter nästan som musik. Äcklig musik med väldigt snabbt beat. Jag tittar ditåt och ser lättnaden i Bens ögon. Han ler och stirrar rakt ut i luften.

”Ju längre man väntar, desto bättre känns det”, säger han. Ljudet ändras snart från plinget av kiss-i-ölflaska till ploppet av kiss-på-kiss. Och sedan bleknar sakta Bens leende.

”Jag tror att jag behöver en flaska till”, säger han plötsligt.

”En flaska till, akut”, ropar jag.

”En flaska till på väg!” Som en blixt ser jag Radar sitta lutad över ryggstödet med huvudet i ölkylen, där han gräver fram en flaska ur isen. Han skruvar upp den, öppnar ett fönster och häller ut ölet genom springan. Sedan klättrar han fram, sticker in huvudet mellan Ben och mig och räcker flaskan till Ben, som flackar panikslaget med blicken.

”Öh, det kommer att bli öh, besvärligt att byta”, säger Ben. Det sker en massa fumlande under kappan och jag försöker låta bli att se framför mig vad som händer, när det dyker upp en Miller Lite-flaska fylld med kiss (som är förbluffande likt Miller Lite). Ben placerar den fulla flaskan i mugghållaren, tar emot den nya från Radar och suckar sedan lättad.

Under tiden återstår det för oss andra tre att fundera över kisset i mugghållaren. Vägen är inte direkt skumpig, men minibussens stötdämpare lämnar en del övrigt att önska, så kisset svischar fram och tillbaka överst i flaskan.

”Ben, om du spiller kiss i min splitternya bil så skär jag kulorna av dig.”

Fortfarande kissande vänder sig Ben mot mig och flinar. ”Då behöver du en jävligt stor kniv.” Äntligen hör jag flödet sakta ner. Inom kort är han färdig och sedan, med en enda snabb rörelse, kastar han ut den nya flaskan genom fönstret. Den gamla följer efter.

Lacey låtsaskräks – eller också är hon kräkfärdig på riktigt. ”Gode Gud”, säger Radar, ”drack du sjuttio liter vatten när du vaknade i morse?”

Men Ben strålar lyckligt. Han sätter knytnävarna i luften, triumferande, och ropar: ”Inte en droppe på sätet! Jag är Ben Starling. Försteklarinettist i skolans marschorkester. Innehavare av ölslangningsrekordet. Kissa-i-bilen-champion. Jag rockar fett! Jag måste vara bäst!”

Trettiofem minuter senare, när tredje timmen närmar sig sitt slut, frågar han med svag röst: ”När var det nu igen vi skulle stanna?”

”Om en timme och tre minuter, om Q håller farten”, svarar Radar.

”Okej”, säger Ben. ”Okej. Bra. För jag är kissnödig.”

FJÄRDE TIMMEN

För första gången frågar Lacey: ”Är vi framme snart?” Vi skrattar. Vi är emellertid i Georgia, en delstat jag älskar och avgudar av följande och endast följande skäl: hastighetsgränsen här är hundratio, vilket innebär att jag kan öka farten till hundratjugotvå. För övrigt påminner Georgia mig om Florida.

Vi ägnar den här timmen åt att förbereda första stoppet. Det här är en viktig anhalt, för jag är väldigt, väldigt, väldigt, väldigt hungrig och har vätskebrist. Av någon anledning lättar hungerkramperna när vi pratar om maten vi ska köpa på BP-macken. Lacey skriver en inköpslista åt oss var, med små bokstäver på baksidan av kvitton hon har hittat i sin handväska. Hon säger åt Ben att luta sig ut genom sitt fönster och kolla vilken sida tanklocket sitter på. Hon tvingar oss att memorera våra inköpslistor och förhör oss sedan på dem. Vi pratar igenom besöket på bensinstationen flera gånger; det måste skötas lika smidigt som ett tankstopp i ett folkrace.

”En gång till”, säger Lacey.

”Jag sköter tankningen”, säger Radar. ”När jag har satt igång bensinpumpen springer jag in medan den pumpar, fast man egentligen ska stå kvar vid pumpen, och ger dig kortet. Sedan springer jag tillbaka till bensinen.”

”Jag går med kortet till killen i kassan”, säger Lacey.

”Eller tjejen”, tillägger jag.

”Det kvittar”, svarar Lacey.

”Jag menar bara att du inte ska vara så sexistisk.”

”Visst, som du vill, Q. Jag går med kortet till personen bakom disken. Jag säger åt hen att slå in alla varor vi kommer med. Sedan går jag och kissar.”

”Under tiden”, tillägger jag, ”hämtar jag allt på min lista och bär det till kassan.”

”Och jag går och kissar”, säger Ben. ”När jag har kissat färdigt hämtar jag grejerna på min lista.”

”T-shirtar är viktigast”, säger Radar. ”Folk tittar konstigt på mig hela tiden.”

”Jag skriver på kvittot när jag kommer ut från toan”, säger Lacey.

”Och sedan, så fort tanken är full, sätter jag mig i minibussen och kör, så då är det bäst att alla är med. Annars lämnar jag kvar er, på allvar. Ni har sex minuter på er”, säger Radar.

”Sex minuter”, säger jag och nickar. Lacey och Ben upprepar det också. ”Sex minuter.” ”Sex minuter.” Klockan 17.35, när hundrafyrtiofem mil ännu återstod att köra, meddelar Radar att det enligt hans mobil ska finnas en BP-mack vid nästa avfart.

När jag kör in på bensinstationen sitter Lacey och Radar beredda vid skjutdörren där bak. Ben har spänt loss säkerhetsbältet och håller ena handen på handtaget till passagerardörren och den andra på instrumentbrädan. Jag kör så fort jag kan så länge jag kan och bromsar in precis framför bensinpumpen. Minibussen stannar med ett ryck och vi flyger ut genom dörrarna. Radar och jag sveper förbi varandra framför bilen; jag slänger nycklarna till honom och springer sedan hela vägen bort till matbutiken. Lacey och Ben har hunnit före mig till dörrarna, men inte mycket. Medan Ben springer in på toaletten förklarar Lacey för den gråhåriga kvinnan (det är en kvinna!) att vi ska köpa en massa saker och att vi har jättebråttom och att det bästa är om hon slår in varorna allteftersom vi kommer fram med dem och att alltihop ska betalas med Laceys BP-kort. Kvinnan verkar lite förbryllad men är med på noterna. Radar springer in med kappan fladdrande och räcker Lacey kortet.

Under tiden springer jag mellan gångarna och hämtar allt på min lista. Lacey har drycker, Ben har konserver och torrvaror, jag har färskvaror. Jag sveper genom stället som om jag var en gepard och tortillachipsen skadade gazeller. Jag går fram till disken med famnen full av snackspåsar med chips och torkat kött och jordnötter, sedan springer jag bort till godishyllan. En handfull Mentos, en handfull Snickers och – Åh, det står inte med på listan men skit samma, jag älskar Nerds frukttabletter, så jag tar tre paket Nerds också. Jag springer tillbaka och skyndar sedan bort till ”delikatess”-disken, där det ligger några åldrande kalkonmackor, med kalkon som påminner starkt om skinka. Jag tar två sådana. På vägen tillbaka till kassan stannar jag och plockar åt mig ett par påsar fruktkola, en sockerkaka med smörkräm och ett okänt antal energikakor. Jag springer tillbaka. Ben står där i examenskappan och räcker fram T-shirts och solglasögon för fyra dollar paret till kvinnan. Lacey springer fram med litervis med läsk, energidrycker och vattenflaskor. Stora flaskor, den sortens flaskor som räcker till och med åt Bens kiss.

”EN MINUT!” ropar Lacey och jag får panik. Jag snor runt, runt i cirklar, irrar med blicken hit och dit i butiken medan jag försöker komma på vad jag har glömt. Jag tittar ner på listan. Jag verkar ha allting, men det känns som om jag har glömt något viktigt. Något. Kom igen, Jacobsen. Chips, godis, kalkon som ser ut som skinka, jordnötssmör och sylt och – vad? Vad finns det för andra grupper i kostcirkeln? Kött, pommes frites, godis och, och, och ost! ”KEX!” säger jag alldeles för högt och sedan pilar jag iväg till kexhyllan, tar några paket ostkex och jordnötssmörskex och några av Mormors jordnötssmörskakor dessutom. Sedan springer jag tillbaka och slänger upp dem på disken. Kvinnan har redan packat fyra plastkassar med matvaror. Nästan hundra dollar allt som allt och då är inte ens bensinen inräknad; jag kommer att få betala tillbaka till Laceys föräldrar hela sommaren.

Det blir bara ett ögonblicks paus och det är efter det att kvinnan bakom disken har dragit Laceys BP-kort. Jag kastar en blick på klockan. Vi måste sticka om tjugo sekunder. Äntligen hör jag kvittot skrivas ut. Kvinnan river loss det ur apparaten, Lacey krafsar ner sin namnteckning och sedan tar Ben och jag kassarna och springer ut till bilen. Radar rusar motorn som för att säga skynda på och vi sprintar över parkeringen, Ben med kappan flaxande i vinden så att han ser lite grann ut som en trollkarl från den mörka sidan, förutom att hans bleka, magra ben sticker fram och han har famnen full med plastkassar. Jag ser baksidan av Laceys ben under klänningen, med vaderna spända i språnget. Jag vet inte hur jag ser ut, men jag vet hur jag känner mig: Ung. Galen. Gränslös. Jag ser hur Lacey och Ben kliver in genom den öppna skjutdörren. Jag följer efter, landar på plastkassarna och sedan på Laceys överkropp. Radar trampar gasen i botten medan jag smäller igen skjutdörren och sedan är han ute från parkeringen, snabbare än någon minibuss någonsin har varit i hela minibussens långa och legendariska historia. Radar svänger åt vänster ut på motorvägen i en något riskabel hastighet och glider ut i strömmen av bilar. Vi ligger fyra sekunder före. Och precis som racerförare gör vi high-five och dunkar varandra i ryggen. Vi är välförsedda. Ben har en massa behållare att urinera i. Jag har torkat kött så att det räcker. Lacey har sina minttabletter. Radar och Ben har T-shirts att ta på sig över kapporna. Minibussen har blivit en egen biosfär – ge oss bensin, så kan vi fortsätta i evigheter.

FEMTE TIMMEN

Okej, vi kanske inte är så välförsedda. I hastigheten visar det sig att Ben och jag begick några lindriga (fast inte ödesdigra) misstag. Medan Radar sitter ensam längst fram sitter Ben och jag i mitten och packar upp alla kassarna och räcker sakerna till Lacey längst bak. Lacey i sin tur sorterar allt i högar baserade på ett organisationsschema som bara hon förstår.

”Varför ligger inte hostmedicinen i samma hög som koffeintabletterna?” frågar jag. ”Borde inte alla mediciner vara tillsammans?”

”Q. Gullet. Du är pojke. Du förstår inte hur man gör sådant här. Koffeintabletterna ligger i samma hög som chokladen och Mountain Dew-burkarna, för det är sådant som innehåller koffein och hjälper en att hålla sig vaken. Hostmedicinen hör ihop med det torkade köttet för att man blir trött av att äta kött.”

”Fascinerande”, säger jag. När jag har gett Lacey det sista av maten i mina kassar frågar hon: ”Q, var är maten som är – du vet – nyttig?”

”Vad?”

Lacey tar fram inköpslistan som hon skrev till mig och läser upp den. ”Bananer. Äpplen. Torkade tranbär. Russin.”

”Oj”, säger jag. ”Oj, just det. Den fjärde livsmedelsgruppen var inte kex.”

”Q!” säger hon ursinnigt. ”Jag kan inte äta något av det här!”

Ben lägger handen på hennes armbåge. ”Jodå, du kan äta Mormors kakor. De är inte onyttiga. Det är Mormor som har bakat dem. Mormor skulle aldrig göra något dumt mot dig.”

Lacey stryker en hårslinga ur ansiktet. Hon verkar sur på riktigt.

”Dessutom”, säger jag, ”så finns det energikakor. De är berikade med vitaminer!”

”Ja, med vitaminer och typ trettio gram fett”, säger hon.

Från framsätet meddelar Radar: ”Snacka inte skit om energikakor. Vill ni att jag ska stanna bilen, eller?”

”Varje gång jag äter en energikaka”, säger Ben, ”så tänker jag alltid typ: ’Så det är så här blod smakar när man är mygga.’”

Jag öppnar en energikaka med chokladkolasmak till hälften och håller den framför munnen på Lacey. ”Lukta på den bara”, säger jag. ”Känn doften av vitaminberikad ljuvlighet.”

”Jag kommer att bli tjock.”

”Och finnig”, sa Ben. ”Glöm inte finnig.”

Lacey kniper åt sig energikakan och tar motviligt ett bett. Hon måste blunda för att dölja den orgastiska njutningen som osvikligen följer när man smakar energikakor. ”Åh. Herre. Gud. Det smakar så som hoppet känns.”

Till slut packar vi upp den sista kassen. I den ligger det två T-shirtar i storlek large, som Radar och Ben är väldigt upphetsade över, för det betyder att de kan vara killar i jättetröjor över fåniga kappor i stället för bara killar i fåniga kappor.

Men när Ben viker upp T-shirtarna avslöjas två små problem. Först visar det sig att storlek large på en bensinstation i Georgia inte är samma storlek som large i en vanlig klädaffär. Bensinstations-T-shirten är gigantisk – mera sopsäck än tröja. Den är mindre än examenskapporna, men inte mycket. Det här problemet bleknar dock jämfört med det andra problemet, nämligen att T-shirtarna är prydda med enorma Sydstatsflaggor. Tryckt över flaggorna står texten TRADITION – INTE HAT.

”Åh nej, det är inte sant”, säger Radar när jag visar honom vad vi skrattar åt. ”Ben Starling, du kan inte ha köpt en rassetröja åt din svarta bästis.”

”Jag bara tog första bästa tröjor jag såg.”

”Fan ta dig”, säger Radar, men han skakar på huvudet och skrattar. Jag räcker honom hans T-shirt och han kränger på sig den medan han kör med knäna. ”Jag hoppas att jag blir stoppad”, säger han. ”Jag skulle vilja se hur polisen reagerar på en svart man i Sydstatströja över en svart klänning.”

SJÄTTE TIMMEN

Av någon anledning är I-95-sträckan strax söder om Florence, South Carolina, det populäraste stället att köra på en fredagskväll. Vi fastnar i en trafikstockning i flera kilometer och även om Radar desperat försöker överträda hastighetsgränsen har han tur om han lyckas komma upp i femtio. Radar och jag sitter där fram och försöker låta bli att oroa oss genom att leka en lek vi just har hittat på, som heter ”Den där killen är en gigolo”. Leken går ut på att man fantiserar om vad folk i bilarna omkring en är för några.

Vi kör jämsides med en latinamerikansk kvinna i en gammal bucklig Toyota Corolla. Jag betraktar henne i det första skymningsmörkret. ”Övergav familjen för att flytta hit”, säger jag. ”Illegal invandrare. Skickar hem pengar tredje torsdagen i varje månad. Hon har två små barn – hennes man är på resande fot. Han är i Ohio just nu – han är bara hemma tre, fyra månader om året, men de trivs fortfarande jättebra ihop.”

Radar lutar sig fram förbi mig och kastar en snabb blick på henne. ”Herregud, Q, så melodramatiskt är det inte. Hon är sekreterare på en juristbyrå – se hur hon är klädd. Det har tagit fem år, men nu är hon nära att själv ta sin juristexamen. Och hon har inga ungar och ingen man. Fast hon har en pojkvän. Han är lite opålitlig. Rädd att binda sig. Vit kille, lite orolig för den etniska aspekten.”

”Hon har vigselring”, påpekar jag. Till Radars försvar måste jag säga att jag har haft chansen att stirra länge på henne. Hon är till höger om mig, alldeles nedanför. Jag tittar genom hennes tonade rutor och ser att hon sjunger med i någon låt, med blicken stint på vägen. Det finns så mycket folk. Det är lätt att glömma hur fullt med folk det är i världen, fullt till bristningsgränsen, och alla kan man fantisera om och alla blir ständigt felbedömda. Jag känner på mig att det här är en viktig tanke, en av de där tankarna som hjärnan måste linda sig runt långsamt, ungefär som pytonormar äter, men innan jag hinner komma längre hör jag Radars röst.

”Den har hon bara för att perversa typer som du inte ska stöta på henne”, säger han.

”Kanske det”, ler jag och tar en tugga av en halväten energikaka som jag har haft i knäet. Det är tyst igen en stund och jag tänker på hur man kan och inte kan se folk, på de tonade rutorna mellan mig och den här kvinnan som fortfarande kör alldeles bredvid oss, hur vi sitter i var sin bil med en massa fönster och speglar överallt medan hon kryper framåt vid vår sida på den fullpackade motorvägen. När Radar börjar prata igen inser jag att han också har tänkt.

”Grejen med ’Den där killen är en gigolo’”, säger Radar, ”jag menar grejen med den här leken, är att den i slutändan avslöjar mer om den som fantiserar än om den man fantiserar om.”

”Ja”, säger jag. ”Precis vad jag tänkte.” Och jag kan inte låta bli att känna att Whitman, trots all sin skrävlande skönhet, kan ha varit en liten aning överoptimistisk. Vi kan höra andra och vi kan förflytta oss till dem utan att röra oss och vi kan fantisera om dem och vi är alla sammanlänkade med varandra av ett helgalet rotsystem, precis som grässtrån – men den här leken får mig att undra om man verkligen kan bli någon annan.

SJUNDE TIMMEN

Slutligen kör vi om en lastbil med släp och kan gasa på igen, men Radar räknar ut i huvudet att vi kommer att behöva hålla i snitt hundratjugofem härifrån till Agloe. Det har gått en hel timme sedan Ben senast meddelade att han var kissnödig, av det enkla skälet att han sover. Prick klockan sex tog han lite hostmedicin. Han lade sig längst bak och sedan spände Lacey och jag fast honom med två bälten. Då låg han ännu mer obekvämt men 1. Det var för hans eget bästa och 2. Vi visste alla att om tjugo minuter skulle han inte bry sig om hur obekvämt det var, eftersom han skulle sova djupt. Nu gör han det. Han kommer att bli väckt vid midnatt. Jag har just nattat Lacey nu, klockan nio, i samma ställning i baksätet. Vi kommer att väcka henne klockan två på natten. Tanken är att alla ska få sova ett skift var, så att vi inte ska behöva tejpa upp ögonlocken i morgon bitti när vi rullar in i Agloe.

Minibussen har blivit som ett väldigt litet hus. Jag sitter i passagerarsätet, som är ett mysigt inrett arbetsrum. Det här tycker jag är husets bästa rum, rymligt och med en bekväm stol. Golvmattan är skrivbordet. Där ligger en USA-karta som Ben köpte på BP-macken, vägbeskrivningen som jag skrev ut samt papperet där Radar har plitat ner sina beräkningar om hastighet och avstånd.

Radar sitter i förarsätet. Vardagsrummet. Det liknar arbetsrummet, fast man kan inte vara lika avslappnad där inne. Dessutom är det mera välstädat.

Mellan vardagsrummet och arbetsrummet har vi mittkonsolen eller köket. Här förvarar vi ett generöst förråd av torkat kött och energikakor och en magisk energidryck som heter Bluefin som Lacey skrev upp på shoppinglistan. Bluefin säljs i små eleganta glasflaskor och smakar som blå sockervadd. Det håller en dessutom vaken bättre än något annat i mänsklighetens historia, fast man blir lite stirrig av det. Radar och jag har kommit överens om att fortsätta dricka det tills två timmar innan vi ska sova. Jag ska sova klockan tolv, när Ben vaknar.

Mittensätet är det första sovrummet. Det är det minst populära sovrummet, eftersom det ligger nära köket och vardagsrummet, där folk är vakna och pratar och ibland lyssnar på musik på radion.

Bakom det ligger det andra sovrummet, som är mörkare och tystare och helt överlägset bättre än det första sovrummet.

Och bakom det finns kylskåpet eller ölkylen, som för närvarande innehåller 210 ölfaskor som Ben ännu inte har kissat i, kalkon-som-ser-ut-som-skinka-mackorna samt några flaskor Cola.

Det är mycket som är bra med det här huset. Det har heltäckningsmatta i alla rum. Det har luftkonditionering och värme. Hela stället är inkopplat på surroundljud. Det är för all del bara fem kvadratmeter. Men öppnare planlösning hittar man ingenstans.

ÅTTONDE TIMMEN

Strax efter det att vi kör in i South Carolina kommer jag på Radar med att gäspa och insisterar på förarbyte. Jag gillar ändå att köra – det här fordonet må vara en minibuss, men det är min minibuss. Radar slinker ur sin plats och in i det första sovrummet, och jag tar ratten och håller den stadigt medan jag tar ett snabbt kliv över köket till förarsätet.

Jag håller på att upptäcka att man får lära sig en massa om sig själv när man reser. Jag hade till exempel aldrig trott att jag skulle vara en sådan som kissar i en nästan tom flaska Bluefin energidryck medan jag kör genom South Carolina i hundratjugofem kilometer i timmen – men faktum är att jag är en sådan. Jag visste heller inte tidigare att om man blandar en massa kiss med lite Bluefin energidryck blir resultatet en förbluffande, strålande turkos färg. Den är så fin att jag får lust att skruva på locket på flaskan och ställa den i mugghållaren så att Lacey och Ben ska få se när de vaknar.

Men Radar håller inte med mig. ”Om du inte kastar ut den där skiten genom fönstret omedelbart så gör jag slut på vår elvaåriga vänskap”, säger han.

”Det är inte skit”, säger jag. ”Det är kiss.”

”Ut med det”, säger han. Så jag förorenar. I sidospegeln ser jag hur flaskan slår i asfalten och spricker som en vattenballong. Radar ser det också.

”Åh, gode Gud”, säger Radar. ”Jag hoppas att det där var ett sådant där trauma som är så skadligt för min mentala hälsa att jag glömmer att det någonsin har hänt.”

NIONDE TIMMEN

Jag har aldrig tidigare vetat att man kan tröttna på att äta energikakor. Men det kan man. Jag har bara kommit två tuggor in på dagens fjärde när det vänder sig i magen. Jag fäller upp locket till mittkonsolen och stoppar ner den igen. Vi kallar den här delen av köket för skafferiet.

”Jag önskar att vi hade några äpplen”, säger Radar. ”Skulle det inte vara gott med ett äpple nu?”

Jag suckar. Dumma fjärde livsmedelsgrupp. Och även om jag slutade dricka Bluefin för några timmar sedan känner jag mig synnerligen stirrig.

”Jag känner mig fortfarande lite stirrig”, säger jag.

”Ja”, säger Radar. ”Jag kan inte sluta trumma med fingrarna.” Jag tittar ner. Han trummar tyst med fingrarna mot knäna. ”Och då menar jag att jag verkligen inte kan sluta.”

”Men jag är inte trött, så vi stannar uppe till fyra och sedan väcker vi dem och sedan sover vi till åtta.”

”Okej”, säger han. Det blir tyst en stund. Det har blivit glest på vägen nu; det är bara jag och lastbilarna och det känns som om hjärnan bearbetar information elvatusen gånger snabbare än vanligt. Det slår mig att det jag gör är väldigt lätt, att det är den enklaste och mest behagliga sak i världen att köra på en motorväg. Det enda jag behöver göra är att hålla mig innanför markeringarna och se till att ingen kommer för nära mig och att jag inte kommer för nära någon annan och fortsätta på min väg bort. Kanske kändes det så här för henne också, fast jag skulle aldrig kunna känna så här om jag var ensam.

Radar bryter tystnaden. ”Alltså, om vi inte ska sova förrän fyra …”

Jag avslutar meningen åt honom. ”Ja, då borde vi nog öppna en till flaska Bluefin.”

Så det gör vi.

TIONDE TIMMEN

Det är dags för det andra stoppet. Klockan är 00.13. Mina fingrar känns inte som om de är gjorda av fingrar, de känns som om de är gjorda av rörelse. Jag trummar med fingrarna på ratten medan jag kör.

När Radar har letat upp närmaste BP-mack på sin mobil bestämmer vi oss för att väcka Lacey och Ben.

”Hallå”, säger jag, ”vi ska snart stanna.” Ingen reaktion.

Radar vänder sig om och lägger handen på Laceys axel. ”Lace, dags att stiga upp.” Ingenting.

Jag sätter på radion. Jag hittar en kanal med gamla godingar. Det är Beatles. Låten är ”Good Morning”. Jag skruvar upp den lite. Inget svar. Så Radar skruvar upp den lite till. Och sedan lite till. Sedan kommer refrängen och då börjar han sjunga med. Och sedan börjar jag sjunga med. Jag tror att det är mitt tondöva ylande som väcker dem.

”FÅ TYST PÅ DET DÄR!” ropar Ben. Vi skruvar ner musiken.

”Ben, vi ska stanna. Är du kissnödig?”

Han är tyst en stund och det hörs något prassel i mörkret där bak och jag undrar om han har ett sätt att kolla utifrån hur full blåsan är. ”Jag tror att jag klarar mig, faktiskt”, säger han.

”Okej, då tankar du.”

”Som den ende killen som ännu inte har kissat i den här bilen, så är jag etta på toan”, säger Radar.

”Schhh”, mumlar Lacey. ”Schhh. Sluta prata allihop.”

”Lacey, du måste gå ut och kissa”, säger Radar. ”Vi ska stanna.”

”Du kan köpa äpplen”, säger jag.

”Äpplen”, mumlar hon lyckligt med gullig småflicksröst. ”Ja tyckej om äpplen.”

”Och efter det ska du få köra”, säger Radar. ”Så du måste faktiskt vakna.”

Hon sätter sig upp och säger med sin vanliga Laceyröst: ”Det tycker jag inte lika mycket om.”

När vi kör av från motorvägen är det en och en halv kilometer kvar till BP-macken och det är ju inte så mycket. Men Radar säger att det antagligen kommer att kosta oss fyra minuter och eftersom vi tappade tid i köerna ut från South Carolina, så skulle det kunna bli riktigt besvärligt vid vägbygget som kommer om en timme, enligt Radar. Men jag kan inte tillåta mig att vara orolig. Lacey och Ben har nu vaknat till så pass att de kan hålla sig beredda vid skjutdörren, precis som förra gången, och när vi stannar framför bensinpumpen rusar alla ut och jag kastar nycklarna till Ben, som fångar dem i luften.

Radar och jag går raskt förbi den vite mannen bakom disken, men Radar stannar till när han ser att killen stirrar. ”Ja”, säger Radar ogenerat. ”Jag har en TRADITION – INTE HAT-tröja över examenskappan”, säger han. ”Förresten, säljer du byxor här?”

Killen ser förbryllad ut. ”Vi har några kamouflagebyxor borta vid motoroljan.”

”Utmärkt”, säger Radar. Och sedan vänder han sig till mig och säger: ”Kan du vara gullig och välja ut ett par kamouflagebyxor åt mig? Och kanske en bättre T-shirt?”

”Fixat”, svarar jag. Kamouflagebyxorna säljs inte i vanliga jeansstorlekar. De finns i medium och large. Jag tar ett par medium och en stor rosa T-shirt med texten VÄRLDENS BÄSTA MORMOR. Jag tar också tre flaskor Bluefin.

Jag räcker alltihop till Lacey när hon kommer ut från toaletten och går sedan in på damtoan, eftersom Radar är kvar på herrtoan. Jag tror inte att jag någonsin har varit inne på en damtoalett på en bensinstation förut.

Skillnader:

Ingen kondomautomat

Mindre klotter Ingen
pissoar

Lukten är ungefär densamma, vilket är en viss besvikelse.

När jag kommer ut betalar Lacey medan Ben tutar där ute och efter ett ögonblicks förvirring springer jag mot bilen.

”Vi har förlorat en minut”, säger Ben från passagerarsätet. Lacey svänger ut på vägslingan som kommer att föra oss tillbaka till motorvägen.

”Förlåt”, svarar Radar från baksätet, där han sitter bredvid mig och kränger på sig sina nya kamouflagebyxor under kappan. ”Fast det är schyst med ett par byxor. Och en ny T-shirt. Var är T-shirten, Q?” Lacey ger den till honom. ”Himla kul.” Han drar av sig kappan och byter ut den mot mormorströjan medan Ben klagar över att ingen fixade några byxor åt honom. Det kliar i häcken, säger han. Och vid närmare eftertanke är han nog lite kissnödig ändå.

ELFTE TIMMEN

Vi kommer fram till vägarbetet. Motorvägen smalnar av och blir enfilig, och vi fastnar bakom en långtradare som kör femtiofem kilometer i timmen och därmed följer hastighetsbegränsningen vid vägarbeten exakt. Lacey är den rätta föraren för situationen; jag skulle ha bankat på ratten, men hon bara pratar glatt med Ben, tills hon vänder sig till hälften om och säger: ”Q, jag måste verkligen gå på toa och vi förlorar ändå en massa tid bakom den här långtradaren.”

Jag bara nickar. Jag kan inte klandra henne. Jag skulle ha tvingat oss att stanna för länge sedan om jag inte hade kunnat kissa i en flaska. Det var heoriskt av henne att hålla sig så länge som hon gjorde.

Hon kör in på en nattöppen bensinstation och jag kliver ut för att sträcka på mina gummiartade ben. När Lacey kommer springande tillbaka till minibussen sitter jag i förarsätet. Jag vet inte riktigt hur jag hamnade i förarsätet, varför jag sitter där och inte Lacey. Hon kommer fram till dörren och ser mig där och fönstret är öppet och jag säger: ”Jag kan köra.” Det är min bil, trots allt, och mitt uppdrag. Och hon säger: ”Är du säker?” och jag säger: ”Visst, visst, jag är beredd”, så hon bara drar upp skjutdörren och lägger sig på mittensätet.

TOLFTE TIMMEN

Klockan är 02.40. Lacey sover. Radar sover. Jag kör. Vägen ligger öde. Till och med de flesta lastbilschaufförerna har gått och lagt sig. Det går flera minuter utan att vi ser några mötande strålkastare närma sig. Ben sitter bredvid mig och pladdrar för att jag ska hålla mig vaken. Vi pratar om Margo.

”Har du tänkt på hur vi egentligen ska, du vet, hitta Agloe?” frågar han mig.

”Öh, jag vet ungefär var korsningen är”, säger jag. ”För det är inget mer än en vägkorsning.”

”Och hon kommer bara sitta vid vägkanten uppe på motorhuven på sin bil med hakan i händerna och vänta på dig?”

”Det skulle verkligen vara till stor hjälp”, svarar jag.

”Du, jag är faktiskt lite rädd att du kanske typ – om det inte går som du har tänkt dig – att du kan bli jävligt besviken.”

”Jag vill bara hitta henne”, säger jag, för det vill jag. Jag vill att hon ska vara oskadd, vid liv, upphittad. Jag vill kasta ut en livlina, en sträng att spela på. Resten kommer i andra hand.

”Ja, men – jag vet inte”, säger Ben. Jag känner hur han tittar på mig. Nu är han Ben den Seriöse. ”Bara du tänker på att ens uppfattning om någon inte alltid stämmer med vem han eller hon är. Jag tyckte ju till exempel att Lacey var så het och snygg och cool, men nu när jag är ihop med henne så är det inte riktigt samma sak. Folk är annorlunda när man känner hur de luktar och ser dem på nära håll, om du fattar?”

”Det vet jag”, sa jag. Jag vet hur länge och hur bristfälligt jag byggde upp min bild av henne.

”Jag säger bara att det var så lätt att gilla Lacey förut. Det är lätt att gilla någon på avstånd. Men när hon slutade vara den här fantastiska ouppnåeliga saken, eller vad man ska säga, och började bli typ en vanlig tjej med ett konstigt förhållande till mat och en tendens att vara grinig och rätt dominant – då fick jag helt enkelt lov att börja gilla en helt annan person.”

Jag känner hur det hettar i kinderna. ”Menar du att jag inte gillar Margo egentligen? Efter allt det här – jag har redan suttit tolv timmar i den här bilen och du tror inte att jag tycker om henne för att jag inte …” Jag hejdade mig. ”Tror du att du kan ställa dig högt uppe på en bergstopp och predika för mig bara för att du har en tjej? Du kan vara en sådan jävla …”

Jag slutar prata, för längst ut i periferin av strålkastarnas ljuskäglor ser jag det som inom kort kommer att bli min död.

Två kor står obekymrade mitt ute på motorvägen. De dyker upp helt plötsligt, en fläckig ko i den vänstra filen och i vår fil ett enormt kreatur, lika brett som bilen, som står blickstilla med huvudet höjt medan hon betraktar oss med tom blick. Kon är fläckfritt vit, en enorm vit vägg av ko som inte går att klättra över eller krypa under eller köra runt. Den kan bara köras på. Jag vet att Ben också ser den, för jag hör att han slutar andas.

Det sägs att livet blixtrar förbi framför ens ögon, men så är det inte för mig. Inget blixtrar förbi framför mina ögon, utom den oerhörda vidden av snövit ko, nu bara en sekund ifrån oss. Jag vet inte vad jag ska göra. Nej, det är inte det som är problemet. Problemet är att det inte finns något annat att göra än att köra på den här vita väggen och döda både den och oss. Jag sätter foten på bromsen, fast det är mer av gammal vana än för att jag har några förhoppningar. Det finns ingen som helst chans att undvika det här. Jag lyfter händerna från ratten. Jag vet inte varför jag gör det, men jag sätter upp händerna som i kapitulation. Jag tänker världens banalaste tanke: Jag tänker att jag inte vill att det här ska hända. Jag vill inte dö. Jag vill inte att mina kompisar ska dö. Och ärligt talat, medan tiden rör sig långsammare och jag har händerna i luften hinner jag tänka en tanke till, så jag tänker på henne. Jag är arg på henne för den här löjliga, dödliga jakten – för att hon utsätter oss för den här risken, för att hon gör mig till en idiot som håller mig vaken hela natten och kör för fort. Jag skulle inte vara på väg att dö om det inte var för henne. Jag skulle ha stannat hemma, precis som jag alltid har stannat hemma, och jag skulle ha varit i säkerhet och jag skulle ha gjort det enda jag någonsin velat, nämligen vuxit upp.

Nu när jag gett upp kontrollen över fordonet blir jag överraskad av att se en hand på ratten. Vi svänger innan jag fattar varför vi svänger och sedan inser jag att Ben drar ratten mot sig och vrider runt den i ett hopplöst försök att inte köra på kon och vi kör ut i vägrenen och sedan ner i gräset. Jag hör hjulen snurra medan Ben vrider ratten hårt och snabbt åt andra hållet. Jag slutar titta. Jag vet inte om jag blundar eller om ögonen bara slutar se. Magen och lungorna krockar med varandra. Något hårt slår emot min kind. Vi stannar.

Jag vet inte varför, men jag känner efter i ansiktet. Jag tittar på min hand och ser en strimma blod. Jag rör vid mina armar med händerna, slår armarna om mig själv, bara kollar för att se om de är kvar och det är de. Jag tittar ner på mina ben. De är kvar. Jag ser en hel del glassplitter och tittar mig omkring. Krossade flaskor. Ben tittar på mig. Han känner efter i sitt ansikte. Han ser okej ut. Han håller om sig själv precis som jag höll om mig själv. Hans kropp fungerar fortfarande. Han bara tittar på mig. I backspegeln ser jag kon. Och nu, i en fördröjd reaktion, skriker Ben. Han stirrar på mig och skriker med vidöppen mun, skriker utdraget och gutturalt och skräckslaget. Han slutar skrika. Det är något fel på mig. Jag känner mig svag. Det svider i bröstet. Jag börjar glupa i mig luft. Jag hade glömt bort att andas. Jag hade hållit andan hela tiden. Jag mår mycket bättre när jag börjar andas igen. In genom näsan, ut genom munnen.

”Är någon skadad?!” ropar Lacey. Hon har spänt loss sig från sovställningen och lutar sig bakåt. När jag vänder mig om ser jag att bakdörren har slagits upp och ett ögonblick tror jag att Radar har kastats ut från bilen, men sedan sätter han sig upp. Han drar händerna över ansiktet och säger. ”Det är okej med mig, helt okej. Är alla okej?”

Lacey svarar inte ens, hon bara hoppar fram mellan Ben och mig. Hon lutar sig över vårt kök och ser på Ben. ”Söta snälla, är du okej?” säger hon. Hennes ögon svämmar över som en swimmingpool en regnig dag. Och Ben säger. ”JagmårbrajagmårbraQblöder.”

Hon vänder sig till mig och jag borde inte gråta men jag gör det, inte för att det gör ont utan för att jag är rädd och för att jag satte händerna i vädret och Ben räddade oss och den här tjejen är här och tittar på mig och jag tycker att hon ser ut lite grann som en mamma. Det borde inte få mig att bryta ihop, men det gör det. Jag vet att det inte är något livshotande sår jag har på kinden och jag försöker säga det, men jag fortsätter att gråta. Lacey trycker ihop skärsåret med fingrarna, smala och mjuka fingrar, och ropar på Ben att han ska ge henne något att använda som bandage. Plötsligt har jag en liten bit Sydstatsflagga tryckt mot kinden, precis till höger om näsan. ”Håll den bara hårt där”, säger hon, ”så blir det bra. Gör det ont någon annanstans?” Jag säger nej. Det är då jag inser att bilen fortfarande är igång, fortfarande med växeln i, att den står stilla bara för att jag har foten på bromsen. Jag lägger växeln i neutralläge och stänger av motorn. När jag stänger av den hör jag vätska som rinner – snarare forsar än droppar.

”Vi borde nog gå ut”, säger Radar. Jag håller Sydstatsflaggan tryckt mot kinden. Vi hör fortfarande ljudet av vätska som rinner ur bilen.

”Det är bensin! Den kommer att explodera!” ropar Ben. Han slänger upp passagerardörren och rusar iväg, springer i panik. Han kastar sig över ett trästaket och försvinner över en äng. Jag kliver också ut, fast jag har inte riktigt lika bråttom. Radar är också ute och medan Ben springer för livet börjar Radar skratta. ”Det är öl”, säger han.

”Vad?”

”Alla ölflaskorna krossades”, säger han igen och nickar mot den uppslitna luckan till ölkylen, där litervis med skummande vätska rinner ut.

Vi försöker ropa på Ben, men han hör oss inte för han har fullt upp med att skrika: ”DEN KOMMER ATT EXPLODERA!” medan han rusar över fältet. Examenskappan blåser upp i den grå gryningen och blottar hans nakna, beniga häck.

Jag vänder mig om och tittar på motorvägen medan jag hör en bil närma sig. Den vita besten och hennes fläckiga kompis har lyckats lunka över i säkerhet på andra sidan, fortfarande lika oberörda. När jag vänder mig om ser jag att minibussen står intryckt mot staketet.

Jag håller just på att undersöka skadorna, när Ben äntligen lomar tillbaka till bilen. När vi girade runt måste vi ha stött emot staketet, för det är ett djupt, avlångt hack i skjutdörren, så djupt att man kan se in i bilen om man tittar riktigt noga. Men för övrigt är den oförstörd. Inga andra bucklor. Inga trasiga fönster. Ingen punka på däcken. Jag går runt för att stänga bakdörren och betraktar de 210 trasiga ölflaskorna som fortfarande bubblar ur sig vätska. Lacey hittar mig och lägger armen om mig. Vi stirrar båda ner på bäcken av skummande öl som rinner ut i diket nedanför oss. ”Vad hände?” frågar hon.

Jag berättar för henne: Vi var döda, men så lyckades Ben svänga runt bilen på precis rätt sätt, som något slags överskicklig fordonsballerina.

Ben och Radar har krupit in under minibussen. Ingen av dem vet ett dyft om bilar, men jag antar att det får dem att må bättre. Fållen på Bens kappa, och hans vader, kikar ut.

”Du”, ropar Radar. ”Det ser bra ut, typ.”

”Radar”, säger jag, ”bilen svängde runt säkert åtta varv. Då kan det väl inte vara bra.”

”Men det ser bra ut”, säger Radar.

”Hallå”, säger jag och tar tag i Bens gympaskor. ”Hallå, kom fram.” Han hasar bakåt och jag räcker honom handen och hjälper honom upp. Han är svart om händerna av bilgegga. Jag tar tag i honom och ger honom en kram. Om jag inte hade släppt greppet om ratten och om han inte hade tagit kontroll över bilen så skickligt, så är jag säker på att jag skulle ha dött. ”Tack”, säger jag och dunkar honom för hårt i ryggen. ”Det var den bästa jävla passagerarsäteskörningen jag sett i hela mitt liv.”

Han klappar min skadade kind med sin oljiga hand. ”Jag gjorde det för att rädda livet på mig, inte på dig”, säger han. ”Tro mig när jag säger att jag inte hade en tanke på dig.”

Jag skrattar. ”Detsamma”, säger jag.

Ben ser på mig med ett svagt leende i mungipan och sedan säger han: ”Men alltså, det var en jävligt stor ko. Det var knappt ens en ko, mer som en landval.” Jag skrattar.

Då dyker Radar upp. ”Jag tror faktiskt att allt är okej. Vi har bara förlorat kanske fem minuter. Vi behöver inte ens öka marschfarten.”

Lacey tittar på hålet i minibussen och trutar fundersamt med läpparna. ”Vad tycker du?” frågar jag henne.

”Vi kör”, säger hon.

”Vi kör”, röstar Radar. Ben stånkar lite. ”Mest för att jag är känslig för grupptryck, men okej, vi kör.”

”Vi kör”, säger jag. ”Fast aldrig i helvete att jag tänker sitta bakom ratten.”

Ben tar nycklarna ifrån mig. Vi tar plats i minibussen. Radar dirigerar oss uppför en svagt sluttande vägren och tillbaka ut på motorvägen. Vi befinner oss åttiosju mil från Agloe.

TRETTONDE TIMMEN

Var och varannan minut säger Radar: ”Minns ni den där gången när vi helt säkert skulle dö allihop? Och Ben tog ratten och vek undan för en enorm jättekossa och svängde runt bilen som tekopparna på Disney World och vi inte dog?”

Lacey lutar sig fram över köket med handen på Bens knä och säger: ”Jag menar, du är en hjälte, fattar du det? Man får medalj för sådant här.”

”Jag har sagt det förut och jag säger det igen: Jag tänkte inte på någon av er. Jag. Ville. Rädda. Mig. Själv.”

”Lögnare. Hjältemodige, supergullige lögnare”, säger hon och ger honom en puss på kinden.

”Hör ni”, säger Radar, ”minns ni den där gången när jag låg med dubbla säkerhetsbälten längst bak och dörren flög upp och ölen slungades ut fast jag överlevde totalt oskadd? Hur fan kan det vara möjligt?”

”Vi kan väl spela metafysiskt ’Jag ser’?” säger Lacey. ”Jag ser en hjältes hjärta, ett hjärta som inte slår för sin egen skull utan för hela mänsklighetens.”

”JAG ÄR INTE BLYGSAM. JAG VILLE BARA INTE DÖ”, utbrister Ben.

”Minns ni den där gången, i minibussen, för tjugo minuter sedan, när vi på något vis inte dog?”

FJORTONDE TIMMEN

När den första chocken väl har lagt sig städar vi. Vi försöker fösa över så mycket glas från de krossade Bluefinflaskorna som möjligt på pappersbitar, som vi sedan lägger i en kasse för att slänga den senare. Mattan i minibussen är genomdränkt av klibbig Mountain Dew och Bluefin och Cola light och vi försöker suga upp det med de få pappersservetterna som vi har samlat på oss. Men det här kommer att kräva en ordentlig biltvätt, allra minst, och det hinner vi inte med före Agloe. Radar har kollat upp skadan i bildörren som jag kommer att få byta: 300 dollar plus lackering. Kostnaderna för den här resan ökar hela tiden, men jag ska betala tillbaka i sommar när jag jobbar på pappas kontor och förresten är det en futtig lösensumma för Margo.

Solen går upp till höger. Det blöder fortfarande på kinden. Sydstatsflaggan har klibbat fast i såret nu, så jag behöver inte hålla den på plats.

FEMTONDE TIMMEN

En gles dunge med ekar skymmer sikten över majsfälten som breder ut sig mot horisonten. Landskapet förändras, men inget annat. Längs stora motorvägar som den här ser det likadant ut var man än befinner sig i landet: McDonald’s, BP, Wendy’s. Jag vet att jag egentligen borde hata den här grejen med motorvägarna och längta efter svunna tider, när man översköljdes av lokalfärg vid varje krök – men strunt i det. Jag gillar det här. Jag gillar att det är likadant. Jag gillar att kunna köra femton timmar bort utan att omgivningen förändras nämnvärt. Lacey spänner fast mig med dubbla bälten längst bak i bilen. ”Du behöver vila”, säger hon. ”Du har gått igenom mycket.” Konstigt nog är det än så långe ingen som har skällt ut mig för att jag inte gjorde mer för att rädda oss från korna.

Medan jag dåsar bort hör jag hur de lockar varandra till skratt – inte orden precis, men rytmen, de stigande och sjunkande tonerna när de skämtar med varandra. Jag tycker om att bara lyssna, som att ligga och dra sig i gräset. Och jag bestämmer mig för att om vi kommer dit i tid men inte hittar henne, så är det det vi ska göra: Vi ska köra runt i Catskillbergen och leta upp ett ställe där vi kan sitta och chilla, ligga och dra oss i gräset, prata, skämta. Kanske vissheten om att hon är i livet gör det möjligt att slappna av igen – även om jag aldrig skulle få något bevis. Jag kan nästan tänka mig att vara lycklig utan henne, att kunna släppa henne, att känna att våra rötter är sammanlänkade även om jag aldrig mer får se just det grässtrået.

SEXTONDE TIMMEN

Jag sover.

SJUTTONDE TIMMEN

Jag sover.

ARTONDE TIMMEN

Jag sover.

NITTONDE TIMMEN

När jag vaknar är Radar och Ben mitt uppe i en högljudd diskussion om vad min bil ska heta. Ben skulle vilja döpa den till Muhammad Ali, för liksom Muhammad Ali kan minibussen ta en smäll och ändå fortsätta. Radar säger att man inte kan döpa en bil efter en verklig person. Han tycker att bilen borde heta Lurlene, för att det låter fint.

”Vill du döpa den till Lurlene?” frågar Ben med rösten gäll av fasa. ”Har inte den stackars bilen fått lida tillräckligt?!”

Jag lossar det ena bältet och sätter mig upp. Lacey vänder sig om mot mig. ”God morgon”, säger hon. ”Välkommen till den stora delstaten New York.”

”Vad är klockan?”

”09.42.” Hon har satt upp håret i hästsvans, men några kortare hårstrån spretar utanför. ”Hur känner du dig?” frågar hon.

Jag säger som det är. ”Jag är rädd.”

Lacey ler mot mig och nickar. ”Ja, jag med. Det känns som om det är för mycket som kan hända för att man ska kunna förbereda sig på allt.”

”Ja”, säger jag.

”Jag hoppas att du och jag kommer att fortsätta att ses i sommar”, säger hon. Då känns det bättre av någon anledning. Man kan aldrig veta vad som ska få det att kännas bättre.

Nu säger Radar att bilen borde heta Grå gåsen. Jag lutar mig fram lite så att alla ska höra mig och säger: ”Dreideln. En sådan där snurra, ni vet. Ju hårdare man snurrar den, desto bättre går den.”

Ben nickar. Radar vänder sig om. ”Jag tycker att du borde utnämnas till vår officielle prylnamngivare.”

TJUGONDE TIMMEN

Jag sitter i första sovrummet med Lacey. Ben kör. Radar är kartläsare. Jag sov vid det senaste stoppet, när de köpte en karta över New York. Agloe är inte utsatt, men det finns bara fem eller sex vägkorsningar norr om Roscoe. Jag har alltid tänkt på New York som en oändligt utspridd metropol, men här syns bara frodiga, böljande kullar som minibussen heroiskt kämpar sig uppför. När samtalet ebbar ut och Ben sträcker sig fram mot radion säger jag: ”Metafysiskt ’Jag ser’!”

Ben börjar. ”Jag ser något jag verkligen gillar.”

”Åh, jag vet”, säger Radar. ”Smaken av pungkulor.”

”Nej.”

”Är det smaken av penisar?” gissar jag.

”Nej, din idiot”, säger Ben.

”Hmm”, säger Radar. ”Är det lukten av pungkulor?”

”Pungkulornas ytstruktur?” gissar jag.

”Lägg av nu, era snuskapor, det har inget med genitalier att göra. Lace?”

”Hm, är det upplevelsen av att nyss ha räddat livet på tre personer?”

”Nej. Jag tror att ni har slut på gissningar.”

”Okej, vad är det då?”

”Lacey”, säger han och jag ser att han tittar på henne i backspegeln.

”Din idiot”, säger jag. ”Det ska ju vara metafysiskt ’Jag ser’. Det måste vara sådant som inte går att se.”

”Det är det också”, säger han. ”Det är det jag verkligen gillar – Lacey fast inte den synliga Lacey.”

”Ge dig”, säger Radar, men Lacey spänner upp säkerhetsbältet och lutar sig fram över köket för att viska något i hans öra. Ben rodnar till svar.

”Okej, jag lovar att inte vara gullenuttig”, säger Radar. ”Jag ser något vi alla känner.”

Jag gissar. ”Extrem utmattning?”

”Nej, fast det var en utmärkt gissning.”

”Är det den konstiga känslan man får av för mycket koffein?” säger Lacey. ”Så där så att det inte är hjärtat som slår, utan typ hela kroppen?”

”Nej. Ben?”

”Hm, är vi kissnödiga eller är det bara jag?”

”Det är bara du, som vanligt. Fler gissningar?” Vi är tysta. ”Det rätta svaret är att vi alla känner på oss att vi skulle bli lyckligare av en a cappella-version av ’Blister in the Sun’.”

Och så är det. Hur tondöv jag än är så sjunger jag lika högt som alla andra. Och när vi är klara säger jag: ”Jag ser en bra historia.”

Ingen säger något på ett tag. Man hör bara ljudet av Dreideln som slukar mil efter mil av asfalt när hon rullar i full fart nerför backen. Efter ett tag säger Ben: ”Det är den här, visst är det?”

Jag nickar.

”Ja”, säger Radar. ”Så länge vi inte dör kommer det här att vara en förbannat bra historia.”

Det kommer att bli ännu bättre om vi hittar henne, tänker jag, men jag säger inget. Till slut sätter Ben på radion och hittar en musikkanal med rocklåtar som vi kan sjunga med i.

TJUGOFÖRSTA TIMMEN

Efter mer än hundrasjuttiosex mil på motorvägar är det äntligen dags att svänga av. Det är fullständigt omöjligt att köra hundratjugofem kilometer i timmen på den tvåfiliga landsväg som för oss längre norrut, upp mot Catskillbergen. Men vi håller tiden. Radar, den alltid lika smarta taktikern, har lagt in trettio minuters marginal utan att säga något till oss. Det är vackert här uppe, med förmiddagssolen gassande ner på gammal urskog. Till och med tegelhusen i de små risiga städerna vi kör igenom känns fräscha i det här ljuset.

Lacey och jag berättar allt vi kan komma på för Ben och Radar, i hopp om att de lättare ska hitta Margo. Påminner dem om henne. Hennes silverfärgade Honda Civic. Hennes kastanjebruna hår, spikrakt. Hennes fascination för övergivna byggnader.

”Hon har en svart anteckningsbok med sig”, säger jag.

Ben vänder sig om mot mig. ”Okej, Q. Om jag ser en tjej som ser ut precis som Margo i Agloe, New York, så säger jag inget. Om hon inte har en anteckningsbok. Det är tecknet.”

Jag rycker på axlarna. Jag vill bara minnas henne. En sista gång vill jag minnas henne medan jag fortfarande hoppas få se henne igen.

AGLOE

Hastighetsgränsen sänks från nittio till sjuttio. Vi kör över några järnvägsspår, sedan är vi i Roscoe. Vi kör sakta genom ett sömnigt centrum med ett kafé, en klädaffär, en billig prylbutik och ett par förbommade butikslokaler.

Jag lutar mig fram och säger: ”Jag kan tänka mig henne där inne.”

”Ja”, instämmer Ben. ”Men jag vill faktiskt inte bryta mig in någonstans. Jag tror inte att jag skulle klara mig så bra i ett New York-fängelse.”

Tanken på att utforska de här byggnaderna känns inte särskilt skrämmande, eftersom hela staden verkar övergiven. Inget är öppet. På andra sidan centrum korsas landsvägen av en gata, och vid den gatan ligger Roscoes ensliga bostadsområde och grundskola. De enkla trähusen förminskas av träden, som växer breda och höga här.

Vi svänger in på en annan väg och hastighetsgränsen blir gradvis högre, men Radar kör sakta ändå. Vi har bara kört en dryg kilometer när vi ser en grusväg till vänster, utan gatuskylt.

”Det kan vara här”, säger jag.

”Det där är en infartsväg”, svarar Ben, men Radar svänger in i alla fall. Till slut ser det faktiskt ut att vara en infartsväg, utgrävd i hårt packad jord. Till vänster om oss växer gräset vilt och lika högt som bildäcken. Jag ser ingenting, fast jag inser att det skulle vara lätt att gömma sig var som helst i det där gräset. Vi kör en stund och vägen slutar tvärt framför en viktoriansk mangårdsbyggnad. Vi svänger runt och åker tillbaka ut på den tvåfiliga vägen, i riktning norrut. Vägen övergår i Cat Hollow Road och vi kör tills vi ser en grusväg, identisk med den förra, fast den här gången till höger. Den leder fram till en fallfärdig, ladliknande byggnad av grånat trä. Enorma cylindriska höbalar kantar fälten på var sida om oss, men gräset har börjat växa upp igen. Radar kör inte fortare än åtta kilometer i timmen. Vi letar efter något utöver det vanliga. En spricka i den lantliga idyllen.

”Tror ni att det där kan ha varit Agloes diversehandel?” frågar jag.

”Den där ladan?”

”Ja.”

”Jag vet inte”, säger Radar. ”Såg diversehandlar ut som lador?”

Jag pustar ut mellan trutande läppar. ”Jag vet inte.”

”Är det där – shit, det är ju hennes bil!” ropar Lacey bredvid mig. ”Ja ja ja ja ja hennes bil, hennes bil!”

Radar bromsar in medan jag följer Laceys pekfinger bakåt över fältet, mot baksidan av ladan. En glimt av silver. När jag lutar mig fram så att jag har ansiktet tätt intill hennes ser jag bilens välvda tak. Gud vet hur den hamnade där, när det inte finns någon väg dit.

Radar stannar och jag hoppar ut och springer fram till bilen. Tom. Olåst. Jag öppnar bakluckan. Tom den med, sånär som på en öppen resväska utan något i. Jag ser mig om och sätter fart mot vad jag nu tror är kvarlevorna efter Agloes diversehandel. Ben och Radar kommer ikapp mig när jag springer över fältet. Vi går in i ladan, men inte genom en dörr, utan genom ett av flera gapande hål där träväggen helt enkelt har rasat in.

Inne i ladan tar sig solen in genom de många hålen i taket och lyser upp delar av det ruttnande trägolvet. Medan jag letar efter henne överblickar jag allt omkring mig: de fuktiga golvbrädorna, doften av mandel, av henne. Ett gammalt badkar med lejontassar i ett hörn. Så många hål överallt att det här stället känns som utomhus och inomhus på samma gång.

Jag känner någon dra mig hårt i tröjan. Jag svänger runt och ser Ben, med blicken flackande fram och tillbaka mellan mig och ett hörn av rummet. Jag måste anstränga mig för att se förbi en stråle av skarpt vitt ljus som skiner ner från ett hål i taket, men lyckas ändå kika in i hörnet. Två plexiglasrutor, ungefär så höga som upp till bröstkorgen på mig, smutsiga, gråtonade, står snett lutade mot varandra och stödda mot träväggen. Det är som en trekantig glaskabin.

Och här kommer det lustiga med de tonade rutorna: Ljuset skiner igenom i alla fall. Så jag kan se den omskakande synen, fast i gråskala: Margo Roth Spiegelman sitter i en svart skrivbordsstol av läder, lutad över en skolbänk och skriver. Hennes frisyr är mycket kortare – hon har en hackig lugg över ögonbrynen och håret är alldeles rufsigt, som för att understryka asymmetrin – men det är hon. Hon lever. Hon har flyttat sitt kontor från ett övergivet litet köpcentrum i Florida till en övergiven lada i New York, och jag har hittat henne.

Vi går fram mot Margo alla fyra, men hon verkar inte se oss. Hon bara fortsätter att skriva. Till slut är det någon – Radar, kanske – som säger: ”Margo. Margo?”

Hon reser sig på tå, med händerna på kanten av väggarna till den provisoriska glaskabinen. Om hon är förvånad att se oss visar hon det inte med en min. Här står Margo Roth Spiegelman, en och en halv meter ifrån mig, med spruckna läppar, osminkad, smutsig under naglarna. Blicken är uttryckslös. Jag har aldrig sett hennes blick se så död ut, men å andra sidan kanske jag aldrig har sett hennes blick förut. Hon stirrar på mig. Jag är säker på att hon stirrar på mig och inte på Lacey eller Ben eller Radar. Jag har inte känt mig så utstirrad sedan Robert Joyners döda ögon betraktade mig i Jefferson Park.

Hon står där tyst en lång stund och jag är för rädd för hennes blick för att gå ända fram. ”Står vi här, jag och detta mysterium”, skrev Whitman.

Till slut säger hon: ”Ge mig fem minuter bara”, och sedan sätter hon sig ner igen och skriver vidare.

Jag ser på henne när hon skriver. Förutom att hon är lite skitig ser hon ut precis som vanligt. Jag vet inte varför, men jag inbillade mig hela tiden att hon skulle se annorlunda ut. Äldre. Att jag knappt skulle känna igen henne när jag äntligen fick se henne igen. Men där är hon och jag betraktar henne genom plexiglaset och hon ser ut som Margo Roth Spiegelman, tjejen jag har känt sedan jag var två – tjejen som var en fantasi som jag var kär i.

Och det är först nu, när hon slår igen anteckningsboken, lägger ner den i ryggsäcken bredvid sig och reser sig upp för att gå fram till oss, som jag inser att fantasin inte bara är fel, utan farlig. Så bedrägligt – att tro att någon är mer än bara en människa.

”Hej”, säger hon till Lacey och ler. Hon kramar om Lacey först, sedan tar hon Ben i hand, sedan Radar. Hon höjer på ögonbrynen och säger: ”Hej Q”, och kramar om mig, snabbt, inte hårt. Jag vill hålla kvar henne. Jag vill ha dramatik. Jag vill känna henne gråta ut mot mitt bröst, med tårarna rinnande nerför de smutsiga kinderna så att de blöter ner min tröja. Men hon ger mig bara en snabb kram och sätter sig på golvet. Jag sätter mig mitt emot henne och Ben och Radar och Lacey sjunker ner på rad, så att vi alla sitter framför Margo.

”Skönt att se dig”, säger jag efter en stund, med känslan av att avbryta en tyst bön.

Hon sveper luggen åt sidan. Det ser ut som om hon bestämmer sig för exakt vilka ord hon ska använda innan hon säger: ”Jag, hm. Hm, det är sällan jag inte vet vad jag ska säga, eller hur? Jag har inte pratat så mycket med folk den senaste tiden. Hm. Vi kanske ska börja med, vad fan gör ni här?”

”Margo”, säger Lacey. ”Herregud, vi har varit så oroliga.”

”Det finns inget att oroa sig för”, svarar Margo glatt. ”Jag mår fint.” Hon gör tummen upp. ”Jag mår toppen.”

”Du hade ju kunnat ringa och tala om det för oss”, säger Ben med en viss irritation. ”Och besparat oss en jävligt lång resa.”

”Enligt min erfarenhet, Blodige Ben, så är det bäst att verkligen sticka när man sticker. Varför har du klänning, förresten?”

Ben rodnar. ”Kalla honom inte för det”, fräser Lacey.

Margo ger Lacey en skarp blick. ”Åh herregud, är du ihop med honom?” Lacey säger ingenting. ”Du är inte ihop med honom, allvarligt”, säger Margo.

”Jo, allvarligt”, säger Lacey. ”Och allvarligt talat så är han jätteschyst. Och allvarligt talat så är du en bitch. Och allvarligt talat så går jag härifrån nu. Det var trevligt att ses igen, Margo. Tack för att du skrämde skiten ur mig och fick mig att må dåligt hela sista månaden i skolan och för att du beter dig som en bitch när vi letar upp dig för att försäkra oss om att du mår bra. Det har varit så trevligt att känna dig.”

”Dig med. Utan dig skulle jag aldrig ha fått veta hur tjock jag var.” Lacey reser sig och går därifrån med stora kliv, så att hennes steg vibrerar genom det vittrande glovet. Ben följer efter. Jag vänder mig om och ser att Radar också har rest sig.

”Jag kände dig inte förut, inte förrän jag lärde känna dig genom dina ledtrådar”, säger han. ”Jag gillar ledtrådarna bättre än dig.”

”Vad fan snackar han om?” frågar Margo mig. Radar svarar inte. Han bara går.

Det borde jag också göra, förstås. De är mina kompisar – mer än Margo, absolut. Men jag har saker jag vill fråga om. När Margo reser sig och börjar gå tillbaka in i glaskabinen börjar jag med det mest uppenbara. ”Varför är du så elak?”

Hon svänger runt och tar tag i min tröja och skriker i ansiktet på mig. ”Vad har du för rätt att dyka upp här utan minsta förvarning?”

”Hur hade jag kunnat förvarna dig när du totalt försvann från jordens yta?!” Jag ser en lång blinkning och märker att hon inte har något svar på det, så jag fortsätter. Jag är så jäkla förbannad på henne. För att … för att, jag vet inte. För att hon inte är den Margo jag väntade mig att hon skulle vara. För att hon inte är den Margo jag trodde att jag äntligen hade lyckats föreställa mig på rätt sätt. ”Jag var helt säker på att det fanns ett bra skäl till att du aldrig tog kontakt med någon efter den där natten. Men … är det bara för det här? För att du ska kunna leva som en uteliggare?”

Hon släpper min tröja och knuffar undan mig medan hon tar ett steg bort. ”Vem är det nu som är elak? Jag stack på det enda sättet man kan sticka på. Man sliter loss sitt gamla liv med ett enda ryck – som ett plåster. Och sedan får du vara du och Lace får vara Lace och alla får vara alla och jag får vara jag.”

”Fast jag fick inte vara jag, Margo, för jag trodde att du var död. I evigheter. Så jag var tvungen att göra en massa saker som jag aldrig skulle ha gjort annars.”

Nu skriker hon åt mig, drar sig upp i min tröja så att hon står rakt framför mig. ”Vilket skitsnack. Du kom inte hit för att kolla om jag mådde bra. Du kom hit för att du ville rädda stackars lilla Margo från hennes stackars små sorger och bekymmer, så att jag skulle bli så supertacksam mot min riddare på den vita hästen att jag slet av mig kläderna och bad dig att ta för dig av min kropp.”

”Skitsnack!” skriker jag, för det är det till största delen. ”Du bara drev med oss, eller hur? Du ville bara försäkra dig om att du fortfarande var medelpunkten i vår värld, även efter det att du hade stuckit ut på dina egna äventyr.”

Hon skriker tillbaka, högre än jag trodde var möjligt. ”Du är inte ens förbannad på mig, Q! Du är förbannad på en bild av mig som du har haft inne i huvudet sedan vi var små!”

Hon försöker vända sig bort från mig, men jag tar henne om axlarna och håller kvar henne framför mig och säger: ”Tänkte du det minsta på vad det skulle få för konsekvenser att du stack? Tänkte du på Ruthie? På mig eller Lacey eller någon av de andra som tycker om dig? Nej. Självklart inte. För om det inte händer dig, så händer det inte. Är det inte så det är, Margo? Är det inte det?”

Nu kämpar hon inte emot. Hon bara sänker axlarna, vänder sig om och går tillbaka in på sitt kontor. Hon sparkar ner båda plexiglasväggarna och de faller med en skräll mot skolbänken och stolen innan de glider ner på golvet. ”HÅLL KÄFTEN HÅLL KÄFTEN DIN JÄVEL.”

”Visst”, säger jag. När Margo tappar kontrollen får jag på något vis lättare att själv hålla mig lugn. Jag försöker prata som min mamma. ”Jag ska hålla käften. Vi är upprörda båda två. Jag har en massa, öh, en massa egen skit att reda ut.”

Hon sätter sig ner på skrivbordsstolen med fötterna på det som har varit väggen till hennes kontor. Hon tittar in i ett hörn av ladan. Det är minst tre meter mellan oss. ”Hur fan hittade ni mig över huvud taget?”

”Jag trodde att du ville att vi skulle göra det”, svarar jag. Min röst är så tunn att det är konstigt att hon hör mig, men hon snurrar runt i stolen och blänger på mig.

”Det ville jag för helvete inte.”

”’Sången om mig själv’”, säger jag. ”Guthrie ledde mig till Whitman. Whitman ledde mig till dörren. Dörren ledde mig till köpcentret. Vi kom på ett sätt att läsa den övermålade texten. Jag förstod inte vad ’pappersstäder’ betydde. Det kan också betyda planerade bostadsområden som aldrig blivit färdigbyggda, så jag trodde att du hade åkt till ett sådant och aldrig skulle komma tillbaka. Jag trodde att du låg död på ett av de där ställena, att du hade tagit livet av dig och ville att jag skulle hitta dig av någon anledning. Så jag åkte till flera stycken och letade efter dig. Men sedan passade jag ihop kartan i souvenierbutiken med häftstiftsmärkena. Jag började läsa dikten noggrannare och kom fram till att du inte var på väg någonstans utan bara höll dig gömd och gjorde upp planer. Skrev i den där anteckningsboken. Jag hittade Agloe på kartan, såg din kommentar på Omnictionary, hoppade över avslutningsceremonien och körde hit.”

Hon stryker håret neråt, men det är inte tillräckligt långt för att falla ner i ansiktet längre. ”Jag hatar den här frisyren”, säger hon. ”Jag ville få en annan look, men – det ser bara löjligt ut.”

”Jag gillar det”, säger jag. ”Det ramar in ditt ansikte fint.”

”Förlåt att jag var så bitchig”, säger hon. ”Du måste bara förstå – jag menar, ni kommer inklivande här från ingenstans och skrämmer skiten ur mig …”

”Du hade ju bara kunnat säga typ: ’Ni skrämmer skiten ur mig’”, säger jag.

Hon skrattar hånfullt. ”Visst, säkert, för det är den Margo Roth Spiegelman alla känner och älskar.” Margo är tyst ett ögonblick och sedan säger hon: ”Jag vet att jag inte borde ha skrivit det där på Omnictionary. Jag tänkte bara att det skulle vara kul för dem att se det senare. Jag trodde att polisen kanske skulle hitta det på något vis, fast inte i tid. Det finns ungefär en miljard sidor på Omnictionary. Jag trodde aldrig …”

”Vad då?”

”Jag tänkte på dig mycket, om jag nu ska svara på din fråga. Och på Ruthie. Och på mina föräldrar. Självklart, okej? Jag kanske är den mest vidrigt egoistiska människan i världshistorien. Men herregud, tror du att jag skulle ha gjort det om jag inte var tvungen?” Hon skakar på huvudet. Nu lutar hon sig äntligen fram mot mig, med armbågarna på knäna, och vi pratar. En bit ifrån varandra, men ändå. ”Jag kunde inte komma på något annat sätt att ge mig av, om jag inte skulle bli tillbakasläpad igen.”

”Jag är glad att du inte är död”, säger jag.

”Ja. Jag med”, säger hon. Hon flinar lite och det är första gången jag ser det där leendet som jag har saknat så länge. ”Det var därför jag var tvungen att sticka. Hur mycket livet än suger ibland, så är det alltid bättre än alternativet.”

Min mobil ringer. Det är Ben. Jag svarar.

”Lacey vill prata med Margo”, säger han.

Jag går fram till Margo, ger henne mobilen och väntar där medan hon sitter med hopsjunkna axlar och lyssnar. Jag hör ljuden som kommer ur telefonen och sedan hör jag Margo avbryta och säga: ”Du, förlåt så jättemycket. Jag blev bara så rädd.” Sedan tystnad. Till slut börjar Lacey prata igen och Margo skrattar och säger något. Det känns som om de borde få vara ifred lite, så jag går runt och tittar mig omkring. Vid samma vägg som glaskabinskontoret, fast i det motsatta hörnet, har Margo arrangerat en sorts säng – fyra lastpallar och på dem en orange luftmadrass. Hennes sparsamma, prydligt hopvikta klädsamling ligger vid sängen på en egen pall. Där finns en tandborste och tandkräm, bredvid en stor Subwaymugg. Under allt det här ligger två böcker: Glaskupan av Sylvia Plath och Slakthus 5 av Kurt Vonnegut. Jag kan inte fatta att hon har bott så här, i den här märkliga blandningen av prydligt förortsliv och skrämmande förfall. Men å andra sidan kan jag inte fatta hur mycket tid jag slösade bort på att tro att hon bodde på något annat sätt.

”De har tagit in på ett motell i nationalparken. Lace sa att jag skulle hälsa dig att de sticker i morgon bitti, med eller utan dig”, säger Margo bakom mig. Det är när hon säger dig och inte oss som jag för första gången tänker på hur det ska bli efter det här.

”Jag är i stort sett självförsörjande”, säger hon, där hon nu står bredvid mig. ”Det finns ett utedass här, men det är inte i något vidare skick, så oftast använder jag toan på ett lastbilshak öster om Roscoe. De har duschar där också och tjejduscharna är någorlunda fräscha, för det finns inte så många kvinnliga lastbilschaffisar. Dessutom har de internet. Det känns som om det här är mitt hus och lastbilshaket min semestervilla.” Jag skrattar.

Hon går förbi mig och sjunker ner på knä för att titta in under lastpallarna som madrassen ligger på. Hon tar fram en ficklampa och en fyrkantig, tunn plastgrej. ”Det här är de enda två sakerna jag har köpt på hela månaden, förutom bensin och mat. Jag har bara gjort av med kanske trehundra dollar.” Jag tar den fyrkantiga saken från henne och till sist förstår jag att det är en batteridriven skivspelare. ”Jag köpte ett par skivor”, säger hon. ”Fast jag ska skaffa fler i stan.”

”Stan?”

”Ja. Jag åker till New York City i dag. Därav Omnictionarykommentaren. Jag tänker börja resa runt på allvar. Tanken var att jag skulle köra från Orlando först i dag – jag hade tänkt gå på avslutningen och sedan göra alla de där små avancerade bustricken natten efter, med dig, och sedan sticka nästa morgon. Men jag stod helt enkelt inte ut längre. Jag stod på allvar inte ut en timme till. Och när jag fick veta det där med Jase, tänkte jag typ: ’Allt är redan planerat, det är bara att byta datum.’ Fast förlåt att jag skrämde dig. Jag försökte att inte skrämma dig, men det gick så fort på slutet. Inte det snyggaste jag gjort.”

Som hastigt hoprafsade flyktplaner med en massa ledtrådar betraktat, så tyckte jag att det var ganska imponerande. Men mest av allt var jag förvånad över att hon hade velat ha mig med redan i ursprungsplanen. ”Du kanske kan berätta mera för mig”, sa jag och klämde fram ett leende. ”För jag har undrat. Vad var planerat och vad var det inte? Vad betydde vad? Varför lämnade du ledtrådarna till mig, varför stack du, sådana saker.”

”Hm, okej. Okej. Om vi ska dra den historien måste vi börja med en annan.” Hon reser sig och jag följer hennes steg när hon smidigt undviker de ruttna delarna av golvet. Åter vid skolbänken gräver hon i ryggsäcken och tar upp den svarta Moleskineboken. Hon sätter sig på golvet med benen i kors och klappar på brädorna bredvid sig. Jag sätter mig. Hon knackar på den stängda boken. ”Den här”, säger hon, ”den här har varit med länge. När jag gick i fyran eller något började jag skriva en berättelse i den här anteckningsboken. Det var en sorts deckarhistoria.”

Jag tänker att om jag tar den här boken ifrån henne, så kan jag ha den som utpressning. Jag kan tvinga henne att åka tillbaka till Orlando och hon kan ordna ett sommarjobb och bo i en lägenhet tills jag börjar på college, så kommer vi åtminstone att få sommaren ihop. Men jag bara lyssnar.

”Inte för att skryta, men det här är ett ovanligt mästerligt stycke litteratur. Jag bara skojar. Det är en tioårings obegåvade önskedrömspladder, fyllt av magiskt tänkande. Det börjar med en tjej som heter Margo Roth Spiegelman, som är precis som tioåriga jag på alla sätt, förutom att hennes föräldrar är snälla och rika och ger henne allt hon ber dem om. Margo är kär i en kille som heter Quentin, som är precis som du på alla sätt bortsett från att han är fullständigt orädd och hjältemodig och beredd att dö för att beskydda mig och så. Myrna Mountweazel är också med och hon är precis som Myrna Mountweazel, fast med magiska krafter. Som till exempel att alla som klappar Myrna Mountweazel i berättelsen inte kan ljuga på tio minuter. Och så kan hon prata. Självklart kan hon prata. Har en tioåring någonsin skrivit en bok om en hund som inte kan prata?”

Jag skrattar, men jag tänker fortfarande på att tioåriga Margo var förälskad i tioåriga mig.

”I den här berättelsen”, fortsätter hon, ”så utreder Quentin och Margo och Myrna Mountweazel Robert Joyners död, som är precis som hans riktiga död, fast i stället för att han sköt sig själv i ansiktet, så var det någon annan som sköt honom i ansiktet. Och berättelsen handlar om hur vi tar reda på vem som gjorde det.”

”Vem gjorde det?”

Hon skrattar. ”Vill du att jag ska förstöra slutet för dig?”

”Nja”, säger jag, ”jag skulle hellre läsa den.” Hon slår upp boken och visar mig en sida. Texten är oläsbar, fast inte för att Margo har ful handstil, utan för att raderna inte bara löper horisontellt över sidan utan också vertikalt. ”Jag skriver korsskrift”, säger hon. ”Väldigt svår att tyda för alla som inte är Margo. Men okej, nu måste jag förstöra slutet för dig. Du får lova att inte bli arg.”

”Jag lovar”, säger jag.

”Det visar sig att brottet begicks av Robert Joyners alkoholiserade exfrus systers bror, som var galen för att han hade blivit besatt av anden till en ond huskatt från det antika Egypten. Mästerligt berättat, som sagt. Men hur som helst, i den här historien så ger du och jag och Myrna Mountweazel oss iväg och ställer mördaren mot väggen. Han försöker skjuta mig, men du hoppar ut framför kulan och dör mycket hjältemodigt i mina armar.”

Jag skrattar. ”Schyst. Den här historien var ju hur lovande som helst med den vackra flickan som är kär i mig och mysteriet och intrigen, och sedan har du ihjäl mig.”

”Ja, så var det.” Hon ler. ”Men jag var tvungen att döda dig, för det enda slutet som skulle ha funkat annars var att vi gjorde det, men jag var inte tillräckligt mogen för att skriva om sådant när jag var tio.”

”Det kan man väl fatta”, säger jag. ”Men i den reviderade versionen vill jag ha lite action.”

”Kanske när du just har blivit skjuten av skurken. En kyss innan du dör.”

”Hemskt snällt av dig.” Jag skulle kunna luta mig fram och kyssa henne. Det skulle jag. Men det är fortfarande så mycket som kan bli förstört.

”Hur som helst så skrev jag klart den här historien i femman. Några år senare bestämde jag mig för att rymma till Mississippi. Och sedan skriver jag ner alla mina planer för denna episka händelse tvärs över den gamla berättelsen och sedan gör jag slutligen slag i saken – tar mammas bil och kör hundrafemtio mil och lämnar de där bokstavskexen som ledtrådar. Jag kan inte påstå att jag gillade själva bilkörningen – det var otroligt ensamt – men jag älskar att ha gjort det, om du fattar? Så jag börjar skriva ner fler planer på tvären – påhitt och idéer om att sammanföra vissa tjejer med vissa killar, vira in hus i toapapper och sedan fler hemliga bilturer och allt vad det var. Anteckningsboken är halvfull i början av första året på high school och det är då jag bestämmer mig för att göra en sak till, en stor, och sedan ge mig av.”

Hon ska just börja prata igen, men jag måste hejda henne. ”Jag funderar lite på om det var platsen eller människorna. Hur skulle det ha varit om du hade haft andra människor omkring dig?”

”Hur kan man egentligen skilja på de sakerna? Människorna är platsen är människorna. Och förresten så trodde jag inte att det fanns någon annan att vara kompis med. Jag trodde att alla antingen var rädda, som du, eller inte fattade, som Lacey. Och …”

”Jag är inte så rädd som du tror”, säger jag. Och det är sant. Jag vet att det är sant först när jag sagt det. Men ändå.

”Jag kommer till det”, säger hon, nästan grinigt. ”När jag går första året på high school tar Gus med mig till Osprey …” Jag lägger huvudet på sned, förbryllat. ”Det lilla köpcentret. Och jag börjar åka dit ensam, jämt och ständigt, bara hänger där och skriver ner planer. Sista året började alla planerna handla om den här slutliga flykten. Jag vet inte om det var för att jag läste min gamla berättelse under den här tiden, men jag drog in dig i planerna på ett tidigt stadium. Tanken var att vi skulle göra alla de här sakerna tillsammans – som att bryta oss in på SeaWorld, det ingick i ursprungsplanen – och jag skulle försöka få dig att sluta vara så ordentlig. Den här enda natten skulle liksom befria dig. Efter det kunde jag försvinna och för alltid leva kvar i ditt minne.

Till slut blir den här planen typ sjuttio sidor lång. Det börjar närma sig och planen ser riktigt bra ut. Men då får jag reda på det där med Jase och bestämmer mig för att dra direkt. Omedelbart. Jag behöver inte ta examen. Vad är det för mening med att ta examen? Men först måste jag knyta ihop lösa trådar. Så hela dagen i skolan har jag anteckningsboken framme och jag anstränger mig som en galning för att anpassa planen efter Becca och Jase och Lacey och alla som inte var mina kompisar fast jag trodde att de var det, och försöker komma på hur alla ska få veta hur förbannad jag är, innan jag dumpar dem för evigt.

Men jag ville fortfarande ha dig med på det; jag gillade fortfarande tanken på att kanske kunna locka fram åtminstone ett eko av den tuffa hjälten i min barndomsberättelse. Men så överraskar du mig”, säger hon. ”Du hade varit en papperskille för mig i alla år – två dimensioner i anteckningsboken och två andra, lika platta, dimensioner som person. Men den kvällen visar det sig att du var verklig och allt blir så underligt och roligt och magiskt, så när jag kommer tillbaka till mitt rum på morgonen så bara saknar jag dig. Jag vill gå hem till dig och vara med dig och prata, men jag har redan bestämt mig för att sticka, så jag måste göra det. I sista sekunden kommer jag på hur jag ska locka dig till Osprey. Hur jag ska överlåta allt åt dig, så att du kan göra fler framsteg på sluta-vara-en-fegis-området.

Alltså gör jag det. Jag hittar på en sista-minuten-grej. Tejpar fast Woodyaffischen på baksidan av rullgardinen, ringar in låten på skivan, stryker under de där båda raderna i ”Sången om mig själv”, med en annan färg än den jag använde för att stryka under saker när jag läste den. Sedan, när du har åkt till skolan, klättrar jag in genom ditt fönster och sticker in lappen i din dörr. Sedan kör jag till Osprey på morgonen, dels för att jag inte är riktigt redo att ge mig av än, dels för att jag vill städa upp lite åt dig. För grejen är att jag inte ville att du skulle oroa dig. Det var därför jag målade över väggklottret, för jag visste ju inte att du skulle kunna se igenom färgen. Jag rev ut sidorna i kalendern på skrivbordet som jag hade använt och tog ner kartan också, den som jag hade haft uppsatt ända sedan jag upptäckte att Agloe fanns med. Sedan, bara för att jag är trött och inte har någonstans att ta vägen, så sover jag där. Jag stannar i två nätter faktiskt, kanske för att samla mod. Och dessutom trodde jag nog på något vis att du skulle hitta dit väldigt snabbt. Sedan sticker jag. Det tog mig två dygn att köra hit. Jag har varit här sedan dess.”

Hon verkade ha pratat färdigt, men jag hade en fråga kvar att ställa. ”Och varför hit, av alla ställen?”

”En pappersstad till en papperstjej”, säger hon. ”Jag läste om Agloe i en bok med ’fantastiska fakta’ när jag var tio eller elva. Och jag har aldrig slutat tänka på det. Grejen är att varje gång jag var högst upp i SunTrust Building – även sista gången med dig – så tittade jag egentligen inte alls ner och tänkte att allt var gjort av papper. Jag tittade ner och tänkte att jag var gjord av papper. Jag var den fladdriga som gick att vika hur som helst, inte alla andra. Och nu är det en gång så att folk älskar tanken på en papperstjej. Det har de alltid gjort. Och det värsta är att jag också älskade den. Jag närde den, fattar du?

För det är häftigt på något vis, att vara en fantasi som alla gillar. Men jag kunde aldrig vara den fantasin inför mig själv, inte fullt ut. Agloe är ett ställe där en pappersskapelse blir verklighet. En prick på kartan blir en verklig plats, verkligare än människorna som skapade pricken någonsin hade kunnat föreställa sig. Jag tänkte att en tjej som var av papper kanske också skulle börja bli verklig här. Och det kändes som ett sätt att säga till papperstjejen som tyckte att det var så viktigt med popularitet och kläder och sådant: ’Du ska åka till pappersstäderna. Och du ska aldrig återvända.’”

”Klottret på väggen”, sa jag. ”Herregud, Margo, jag som gick omkring i alla de där övergivna bostadsområdena och letade efter din döda kropp. Jag trodde faktiskt – jag trodde faktiskt att du var död.”

Hon reser sig upp och letar igenom ryggsäcken en stund, sedan sträcker hon ut handen efter Glaskupan och läser högt för mig. ”’Men när stunden var inne såg huden på min handled så vit och värnlös ut att jag inte kunde göra det. Det var som om det jag ville döda inte fanns i huden eller i den tunna blå ådern som pulserade i tummen, utan någon annanstans, djupare, mer undangömt, mycket svårare att komma åt.’” Hon lutar sig tillbaka bredvid mig, nära, vänder ansiktet mot mig. Våra jeans nuddar vid varandra med tyget, fast utan att knäna kommer emot varandra. ”Jag förstår vad hon menar”, säger Margo. ”Det som är djupare och mer undangömt. Det är som sprickor i en. Som om det finns en massa krackeleringar som inte går att foga samman på rätt sätt.”

”Bra bild”, säger jag. ”Eller också är det som sprickor i ett skeppsskrov.”

”Precis, precis.”

”Man sjunker till slut.”

”Exakt”, säger hon. Vi pratar fram och tillbaka nu, fort fort.

”Jag kan inte fatta att du inte ville att jag skulle hitta dig.”

”Förlåt. Om det är till någon glädje kan jag tala om att jag är imponerad. Och att det är kul att ha dig här. Du är en bra reskamrat.”

”Var det där ett frieri?” frågar jag.

”Kanske.” Hon ler.

Mitt hjärta har fladdrat runt i bröstet så länge nu att den här sortens berusning nästan känns okej – men bara nästan. ”Margo, du kan väl komma hem över sommaren – mina föräldrar sa att du kan bo hos oss, eller du skulle kunna skaffa ett jobb och en lägenhet över sommaren och sedan börjar skolan och du behöver aldrig mer bo hos dina föräldrar.”

”Det är inte bara det. Jag skulle bli indragen i alltihop igen”, säger hon, ”och då skulle jag aldrig ta mig loss. Det är inte bara skvallret och festerna och allt sådant, utan själva lockelsen i att leva sitt liv på rätt sätt – college och jobb och man och barn och all den där skiten.”

Grejen är att jag faktiskt tror på college och jobb och kanske till och med barn så småningom. Jag tror på framtiden. Det kanske är en karaktärsbrist, men i mitt fall är den obotlig. ”College ökar ju ens möjligheter”, säger jag till slut. ”Inte begränsar dem.”

Hon ler lite. ”Tack, studievägledare Jacobsen”, säger hon och sedan byter hon ämne. ”Jag tänkte på dig hela tiden i Osprey. Jag undrade om du skulle vänja dig vid stället. Sluta vara rädd för råttorna.”

”Det gjorde jag”, säger jag. ”Jag började trivas där. Jag var där på balkvällen, faktiskt.”

Hon log. ”Coolt. Jag trodde väl att du skulle lära dig tycka om det. Det blev aldrig långtråkigt i Osprey, men det var för att jag alltid var tvungen att åka hem förr eller senare. När jag kom hit blev jag uttråkad. Det finns inget att göra; jag har läst en massa sedan jag kom hit. Jag blev mer och mer orolig här också, för att jag inte kände någon. Och jag väntade hela tiden på att ensamheten och oron skulle få mig att åka hem igen. Men så blev det aldrig. Det är det enda jag inte kan göra, Q.”

Jag nickar. Jag förstår det. Jag kan föreställa mig att det är svårt att åka tillbaka när man väl har känt kontinenterna under handflatan. Ändå gör jag ett nytt försök. ”Men efter sommaren då? Hur blir det med college? Hur blir det med resten av ditt liv?”

Hon rycker på axlarna. ”Vad menar du?”

”Är du inte orolig för, typ, för evigt?”

”För evigt är sammansatt av flera nu”, säger hon. Jag har inget att invända mot det, jag tänker igenom saken när Margo säger: ”Emily Dickinson. Som sagt var, jag läser mycket.”

Jag tycker att framtiden är värd att tro på. Men det är svårt att argumentera mot Emily Dickinson. Margo reser sig, hivar upp ryggsäcken på ena axeln och sträcker ner handen mot mig. ”Kom, vi går en sväng.” Medan vi går ber Margo att få låna min mobil. Hon trycker in ett nummer och jag börjar gå därifrån för att hon ska få prata ifred, men hon tar mig i underarmen för att hejda mig. Så jag går bredvid henne ut på fältet medan hon pratar med sina föräldrar.

”Hej, det är Margo … Jag är i Agloe, New York, med Quentin … Öh … nja, nej, mamma, jag försöker bara komma på ett sätt att svara ärligt på din fråga … Mamma, kom igen … Jag vet inte, mamma … Jag bestämde mig för att flytta till en plats som inte finns. Det var så det var … Ja, jo, jag tror inte att jag är på väg ditåt, oavsett … Får jag prata med Ruthie? Hej, tjejen … Ja, fast jag älskade dig först … Ja, förlåt. Det var dumt. Jag trodde – jag vet inte vad jag trodde, Ruthie, men hur som helst så var det dumt och jag ringer ju nu. Jag kanske inte kommer att ringa mamma, men jag kommer att ringa dig … Onsdagar? … Så du är upptagen på onsdagar. Hmm. Okej. Vilken dag passar dig bäst? … Då säger vi tisdagar … Ja, varje tisdag … Ja, den här tisdagen också.” Margo kniper ihop ögonen, biter ihop käkarna. ”Okej, Ruthers, får jag prata med mamma igen? … Jag älskar dig, mamma. Jag klarar mig. Jag lovar … Jadå, okej, du med. Hej då.”

Hon stannar till och avslutar samtalet, men håller kvar mobilen i handen ett ögonblick. Jag ser hur hon blir vit om fingertopparna av att hålla så hårt, men sedan släpper hon den på marken. Hennes skrik är kort men öronbedövande och i efterdyningarna av det blir jag för första gången medveten om Agloes ödsliga tystnad. ”Hon verkar tycka att det är min uppgift att göra henne glad och att det borde vara min största önskan, och när jag inte gör henne glad – så blir jag utestängd. Hon har bytt ut låsen. Det var det första hon sa. Herregud.”

”Trist”, säger jag och föser undan lite knähögt, gulgrönt gräs för att ta upp mobilen. ”Men det var kul att prata med Ruthie?”

”Ja, hon är härlig. Jag hatar mig själv på något vis för att – du vet – för att jag inte har pratat med henne.”

”Säkert”, säger jag. Hon knuffar lekfullt till mig.

”Du ska ju få mig att må bättre, inte sämre!” säger hon. ”Det är hela grejen med dig!”

”Jag förstod inte att det var min uppgift att göra er glad, mrs Spiegelman.”

Hon skrattar. ”Åh, mammajämförelsen. Den visste var den tog. Men okej. Hur har du haft det då? Om Ben är ihop med Lacey måste väl du ha nattliga orgier med en massa hejarklackstjejer.”

Vi går långsamt över den gropiga marken. Fältet ser inte stort ut, men medan vi går märker jag att vi knappt kommer närmare träddungen som syns en bit framför oss. Jag berättar att vi stack från avslutningsceremonien, om Dreidelns mirakulösa snurrkonster. Jag berättar om balen, att Lacey är ovän med Becca och om min natt i Osprey. ”Det var den natten jag verkligen förstod att du hade varit där”, förklarar jag. ”Din doft fanns kvar i den där filten.”

När jag säger det stryker hennes hand mot min och jag bara tar den, för det känns som om det inte längre finns så mycket att förstöra. Hon ser på mig. ”Jag var tvungen att sticka. Jag hade inte behövt skrämma upp dig och det var dumt och jag borde ha gjort det på ett snyggare sätt, men jag var tvungen att sticka. Har du förstått det än?”

”Ja”, säger jag, ”men jag tycker att du kan komma hem nu. Det tycker jag faktiskt.”

”Nej, det tycker du inte”, svarar hon och hon har rätt. Hon ser det på mig – nu förstår jag att jag inte kan vara hon och att hon inte kan vara jag. Whitman kanske hade en särskild begåvning som inte jag har. Jag för min del måste fråga den sårade mannen var han har ont någonstans, för jag kan inte bli den sårade mannen. Den ende sårade man jag kan vara är mig själv.

Jag plattar till gräset med foten och sätter mig. Hon lägger sig bredvid mig, med ryggsäcken som kudde. Jag lägger mig också ner. Hon gräver fram ett par böcker ur ryggsäcken och ger dem till mig så att jag också ska få en kudde. Emily Dickinson: dikter i urval och Strån av gräs. ”Jag hade två stycken”, säger hon och ler.

”Det är en jävligt bra dikt”, säger jag. ”Du hade inte kunnat välja någon bättre.”

”Jag kom faktiskt på det samma morgon. Jag kom ihåg stycket om dörrarna och tyckte att det var perfekt. Men sedan när jag kom hit läste jag om den igen. Jag hade inte läst den sedan vi läste den i engelskan andra året och ja, jag gillade den. Jag försökte läsa en hel massa poesi. Jag försökte komma på – kanske vad det var för något hos dig som jag blev så överraskad av den natten. Länge trodde jag att det var att du citerade T. S. Eliot.”

”Men det var det inte”, sa jag. ”Du blev överraskad av mina stora biceps och min enorma smidighet när jag klättrade ut genom fönstret.”

Hon småler. ”Håll tyst, så att jag får ge dig en komplimang, ditt pucko. Det var inte poesin och inte dina biceps. Det som överraskade mig var att trots dina ångestattacker och allt, så var du som Quentin i min berättelse. Jag har ju skrivit korsskrift över den där berättelsen i flera år nu och varje gång jag skriver över den läser jag sidan jag skriver på. Förut skrattade jag alltid, för jag tänkte att – bli inte stött nu, men ungefär: ’Herregud, jag kan inte fatta att jag tyckte att Quentin Jacobsen var en sådan superhet, superlojal rättvisans riddare.’ Men sedan – du vet – så var du det på något vis.”

Jag skulle kunna vända mig om och då kanske hon också skulle vända sig om. Och då skulle vi kunna kyssas. Men varför ha så bråttom med att kyssa henne? Jag ska ingenstans. Vi stirrar båda upp i den molnfria himlen. ”Inget blir någonsin som man föreställer sig”, säger hon.

Himlen är som en modern monokromatisk målning som lockar mig till sig med sin illusion av djup, drar mig uppåt. ”Nej, det är sant”, säger jag. Men sedan, när jag har tänkt lite till, tillägger jag: ”Fast å andra sidan: Om man inte föreställer sig något, så kommer inget någonsin att hända.” En föreställning är aldrig fulländad. Man kan inte gå in i en annan människa helt och hållet. Jag hade aldrig kunnat föreställa mig att Margo skulle bli så arg för att vi hittade henne eller att hon hade skrivit en berättelse som hon skrev över på tvären. Men att föreställa sig att man är någon annan eller att världen är något annat är den enda vägen man kan gå. Det är maskinen som dödar fascister.

Hon vänder sig mot mig och lägger huvudet på min axel och vi ligger där, som jag för länge sedan föreställde mig att vi skulle ligga i gräset på SeaWorld. Det har tagit oss hundratals mil och många dagar, men nu är vi här: hennes huvud på min axel, hennes andetag mot min hals, tröttheten kompakt hos oss båda. Nu är vi som jag önskade att vi skulle vara då.

När jag vaknar får det bortdöende ljuset varenda liten sak att verka viktig, från den gulnande himlen till grässtråna över mitt huvud, som vajar i slow motion som en skönhetsdrottning. Jag rullar över på sidan och ser Margo Roth Spiegelman på alla fyra någon meter ifrån mig, med jeansen tajt spända över benen. Det dröjer en stund innan jag uppfattar att hon gräver. Jag kryper fram till henne och börjar gräva bredvid henne, känner jorden under gräset, torr som damm mot fingrarna. Hon ler mot mig. Mitt hjärta slår med ljudets hastighet.

”Varför gräver vi?” frågar jag henne.

”Det är inte rätt fråga”, säger hon. ”Rätt fråga är: Vilka gräver vi åt?”

”Okej. Vilka gräver vi åt?”

”Vi gräver gravar åt lilla Margo och lille Quentin och valpen Myrna Mountweazel och den stackars döde Robert Joyner”, säger hon.

”Jag tror att jag ställer upp på de begravningarna”, säger jag. Jorden är som torra klumpar, genomborrade av insektsgångar som en övergiven myrfarm. Vi gräver med bara händerna i marken om och om igen, varje näve jord följd av ett litet dammoln. Vi gör hålet brett och djupt. Det måste vara en ordentlig grav. Snart får jag ner armarna ända till armbågarna. Ärmen blir jordig när jag torkar svetten ur ansiktet. Margo börjar bli röd om kinderna. Jag känner hennes doft och hon luktar som hon gjorde den där natten, precis innan vi hoppade ner i vallgraven på SeaWorld.

”Jag tänkte egentligen aldrig på honom som en verklig människa”, säger hon.

När hon börjar prata tar jag chansen att vila lite, så jag sätter mig på huk. ”Vem då, Robert Joyner?”

Hon gräver vidare. ”Ja. Jag menar, han var något som jag råkade ut för, om du fattar? Men innan han blev en bifigur i mitt liv, så var han huvudpersonen i sitt eget.”

Jag har egentligen aldrig tänkt på honom som en människa, jag heller. En kille som lekte som jag. En kille som blev kär som jag. En kille vars strängar brast, som inte kände att roten till hans grässtrå var sammanlänkat med resten av ängen, en kille som krackelerade. Som jag. ”Ja”, säger jag efter en stund, medan jag återgår till grävandet. ”Han var alltid bara ett lik för mig.”

”Jag önskar att vi kunde ha gjort något”, säger hon. ”Jag önskar att vi kunde ha visat vårt hjältemod.”

”Ja”, säger jag. ”Det skulle ha varit trevligt att berätta för honom att vad det nu var inte behövde vara slutet på allt.”

”Ja, fast man ska ändå dö av någonting.”

Jag rycker på axlarna. ”Jag vet. Jag säger inte att man kan överleva allt. Bara allt utom det sista.” Jag gräver med handen igen, i jorden som är så mycket svartare än hemma. Jag kastar en näve jord på högen bakom oss och sätter mig upp. Det känns som om jag börjar komma på en idé och jag försöker prata mig fram till vad det är. Jag har aldrig sagt så många ord i följd till Margo under hela vår långa, legendariska historia, men här kommer det, mitt sista utspel för henne.

”När jag har tänkt på att han dog – och det är uppriktigt sagt inte ofta – så har jag alltid tänkt på det du sa, att alla strängar i honom brast. Men det finns tusentals sätt att se på saken: kanske strängarna brister eller skeppen sjunker eller också kanske vi är som gräset – med rötterna så beroende av varandra att ingen är död så länge någon annan fortfarande lever. Vi lider ingen brist på metaforer, menar jag. Men man måste vara försiktig med vilka metaforer man använder, för det gör skillnad. Om man tar strängarna så tänker man sig en värld där man kan brista, gå sönder för gott. Om man väljer gräset säger man att vi alla är sammanlänkade i oändlighet, att vi kan använda de här rotsystemen inte bara till att förstå varandra utan till att bli varandra. Metaforerna har implikationer. Förstår du vad jag menar?”

Hon nickar.

”Jag gillar strängarna. Det har jag alltid gjort. För det är så det känns. Men strängarna får en att uppleva smärtan som farligare än den är, tror jag. Vi är inte så sköra som strängarna kan få oss att tro. Jag gillar gräset också. Gräset förde mig till dig, hjälpte mig att se dig som en verklig människa. Men vi är inte två strån från samma rot. Jag kan inte vara du. Du kan inte vara jag. Man kan föreställa sig en annan person ungefär rätt – men aldrig helt perfekt, om du fattar?

Det kanske är mer som det du sa förut, att vi krackelerar. Typ som att vi alla börjar som ett vattentätt kärl. Och sedan händer det saker – folk överger oss eller älskar oss inte eller förstår oss inte eller vi förstår inte dem, och vi förlorar och sviker och sårar varandra. Och kärlet börjar spricka på olika ställen. Och jag menar, när kärlet spricker ser man slutet. När det börjar regna in i Osprey kommer det inte att bli renoverat för det. Men man har hela den här tiden mellan det att sprickan börjar vidgas och det att vi slutligen bryts isär. Och det är bara under den tiden vi kan se varandra, för vi ser ut från oss själva genom våra sprickor och in i andra genom deras. När såg vi två varandra klart? Inte förrän du såg in i mina sprickor och jag såg in i dina. Innan dess tittade vi bara på våra bilder av varandra, som när jag tittade på din rullgardin fast jag aldrig såg in i rummet. När kärlet får en spricka kan ljuset ta sig in. Ljuset kan ta sig ut.”

Hon sätter fingrarna mot läpparna som om hon koncentrerar sig, eller som för att gömma sin mun för mig eller som för att känna orden hon säger. ”Du är verkligen speciell”, säger hon till slut. Hon ser på mig, mina ögon och hennes ögon och inget emellan. Jag har inget att vinna på att kyssa henne. Men jag söker inte längre efter vinning. ”Det är en sak jag måste göra”, säger jag och hon nickar väldigt lätt, som om hon vet vad det är, och jag kysser henne.

Kyssen tar slut en bra stund senare, när hon säger: ”Du kan följa med till New York. Det kommer att bli kul. Det kommer att bli som att kyssas.”

Och jag säger: ”Att kyssas är verkligen speciellt.”

Och hon säger: ”Du kommer att säga nej.”

Och jag säger: ”Margo, jag har ett helt liv hemma och jag är inte du och jag …” Men jag kan inte säga mer för hon kysser mig igen och i samma stund som hon kysser mig vet jag utan minsta tvivel att vi är på väg åt olika håll. Hon reser sig och går bort till stället där vi sov, till sin ryggsäck. Hon tar upp Moleskineboken, går tillbaka till graven och lägger den i gropen.

”Jag kommer att sakna dig”, viskar hon och jag vet inte om hon pratar med mig eller med anteckningsboken. Inte heller vet jag vem jag pratar med när jag säger: ”Samma här.”

”Lycka till på färden, Robert Joyner”, säger jag och släpper ner en näve jord på anteckningsboken.

”Lycka till på färden, unge och hjältemodige Quentin Jacobsen”, säger hon och kastar ner jord hon också.

En näve till medan jag säger: ”Lycka till på färden, orädda orlandiska Margo Roth Spiegelman.”

Och en till när hon säger: ”Lycka till på färden, magiska valpen Myrna Mountweazel.” Vi skyfflar jord över boken, trycker till den uppgrävda marken. Gräset kommer snart att växa där igen. För oss kommer det att vara gravarnas vackra oklippta hår.

Vi tar varandras jordiga händer och går tillbaka till Agloes diversehandel. Jag hjälper Margo att bära ut hennes packning – en famn med kläder, toalettsakerna och skrivbordsstolen – till hennes bil. Just för att den här stunden är så dyrbar borde det ha varit lättare att prata, men i stället är det svårare.

När vi står på parkeringen utanför ett envåningsmotell går avskedet inte längre att undvika. ”Jag ska skaffa en mobil och jag ska ringa dig”, säger hon. ”Och mejla. Och lägga in mystiska meddelanden i kommentarsfältet på Omnictionarys pappersstadssida.”

Jag ler. ”Jag mejlar dig när vi kommer hem”, säger jag, ”och jag förväntar mig ett svar.”

”Det har du mitt ord på. Och vi kommer att träffas. Vi har inte träffats färdigt än.”

”I slutet av sommaren kanske, så kan vi ses någonstans innan skolan börjar”, säger jag.

”Ja”, säger hon. ”Ja, det låter bra.” Jag ler och nickar. Hon vänder sig bort och jag undrar om hon menar något av det, när jag ser hur hennes axlar börjar skaka. Hon gråter.

”Vi ses då. Och till dess skriver jag”, säger jag.

”Ja”, säger hon utan att vända sig om, tjock på rösten. ”Jag ska skriva till dig också.”

Det är de här orden som förhindrar att vi bryter ihop. Och genom att föreställa oss de här framtiderna kan vi göra dem verkliga, eller kanske inte, men hur det än blir så måste vi föreställa oss dem. Ljuset strömmar ut och flödar in.

Jag står på den här parkeringen och inser att jag aldrig har varit så här långt hemifrån, och här har jag tjejen som jag älskar men inte kan följa. Jag hoppas att det är det här som är det stora hjälteprovet, för det här, att inte följa henne, är det svåraste jag någonsin har gjort.

Jag tror hela tiden att hon ska sätta sig i bilen, men det gör hon inte och till slut vänder hon sig mot mig och jag ser hennes tårfyllda ögon. Det fysiska avståndet mellan oss är plötsligt överbryggat. Vi spelar på de brustna strängarna en sista gång.

Jag känner hennes händer på min rygg. Det är mörkt när jag kysser henne, men jag har ögonen öppna och det har Margo också. Hon är tillräckligt nära för att jag ska kunna se henne, för även nu finns ett yttre tecken på osynligt ljus, till och med på natten, på den här parkeringen strax utanför Agloe. Efter kyssen stöter våra pannor lätt ihop medan vi ser varandra i ögonen. Ja, jag ser henne nästan helt klart i det här spruckna mörkret.

FÖRFATTARENS KOMMENTAR

Första gången jag hörde talas om pappersstäder var när jag råkade stöta på en, under en bilresa första året på college. Min reskamrat och jag körde fram och tillbaka på samma öde vägsträcka i South Dakota och letade efter en stad som skulle finnas där enligt kartan – om jag minns rätt hette staden Holen. Till slut stannade vi vid ett hus och knackade på. Den vänliga kvinnan som öppnade hade fått samma fråga förut. Hon förklarade att staden vi sökte efter bara fanns på kartan.

Berättelsen om Agloe, New York – som den framställs i den här boken – är till största delen sann. Agloe började som en pappersstad skapad som skydd mot copyrightintrång. Men sedan började folk med de där gamla Essokartorna att leta efter staden, så någon byggde en butik och gjorde Agloe till något verkligt. Kartografin har genomgått stora förändringar sedan Otto G. Lindberg och Ernest Alpers uppfann Agloe. Men många kartritare lägger fortfarande in pappersstäder som copyrightfällor, vilket bevisas av min förvirrande erfarenhet i South Dakota.

Butiken som var Agloe finns inte längre kvar. Men jag tror att om vi satte Agloe på kartan igen, så skulle någon till slut bygga upp den.

FÖRFATTARENS TACK

Jag vill tacka:

Mina föräldrar, Sydney och Mike Green. Jag trodde aldrig att jag skulle säga det här, men tack för att jag fick växa upp i Florida.

Min bror och bästa samarbetspartner, Hank Green.

Min mentor Ilene Cooper.

Alla på Dutton, men i synnerhet min ojämförliga redaktör Julie Strauss-Gabel, Lisa Yoskowitz, Sarah Shumway, Stephanie Owens Lurie, Christian Fünfhausen, Rosanne Lauer, Irene Vandervoort och Steve Meltzer.

Min förtjusande ihärdiga agent Jodi Reamer.

Nerdfighters, som har lärt mig så mycket om vad det betyder att vara ”awesome”.

Mina skrivkamrater Emily Jenkins, Scott Westerfeld, Justine Larbalestier och Maureen Johnson.

Två synnerligen användbara böcker som jag läste om försvinnanden medan jag forskade för Pappersstäder: William Dears The Dungeon Master och Jon Krakauers In i vildmarken. Jag är också tacksam mot Cecil Adams, den stora hjärnan bakom ”The Straight Dope”, vars korta artikel om copyrightfällor är – så vitt jag vet – den mest uttömmande källan i ämnet.

Mina far- och morföräldrar: Henry och Billie Grace Goodrich och William och Jo Green.

Emily Johnson, vars läsning av min bok var ovärderlig; Joellen Hosler, den bästa terapeut en författare hade kunnat önska sig; min frus kusiner Blake och Phyllis Johnson, Brian Lipson och Lis Rowinski på Endeavor, Katie Else, Emily Blejwas, som följde med mig på den där resan till pappersstaden, Levin O’Connor, som lärde mig det mesta som är roligt, Tobin Anderson och Sean, som tog med mig på ”urban exploring” i Detroit, skolbibliotekarien Susan Hunt och alla som riskerar jobbet genom att stå upp mot censur, Shannon James, Markus Zusak, John Mauldin och mina underbara svärföräldrar, Connie och Marshall Urist.

Sarah Urist Green, min första läsare och första redaktör och bästa vän och lagkamrat.

PAPER TOWNS

PAPPERSSTÄDER

Copyright © 2008 by John Green

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in
part in any form. This edition published by arrangement with Dutton

Children’s Books, a division of Penguin Young Readers’s Group,
a member of Penguin Group (USA) Inc.

Utgiven enligt överenskommelse med Ia Atterholm Agency

Utgiven i Sverige av Bonnier Carlsen bokförlag 2014

Originalets titel: Paper Towns

Översättning av Ylva Stålmarck

Omslagsdesign av Christian Fuenfhausen och omslagsfotografi
av Shutterstock/Copyright © Robyn Mackenzie

Omslagstypografi av Sofia Scheutz

Sättning av Bonnier Carlsen

Tryckt utgåva ISBN 978-91-638-7736-0

Ebok 1.0 IBSN 978-91-638-7809-1

Första svenska utgåva 2013

E-boksproduktion Bonnierförlagen 2013
www.bonniercarlsen.se

Miles Halter står i dörröppningen till Alaska Youngs rum samma dag som han kommer till Culver Creek. Han köper ett paket Marlborough Lights av henne, trots att han inte röker. För Miles kommer inget att vara sig likt efter Alaska. Läs ett smakprov ur Efter Alaska här!

före

etthundratrettiosex dagar före

Veckan innan jag åkte ifrån min familj och Florida och resten av mitt obetydliga liv för att börja på internatskola i Alabama ville mamma prompt ordna en avskedsfest för mig. Att säga att jag hade låga förväntningar vore en rejäl underdrift. Även om jag var mer eller mindre tvingad att bjuda alla mina ”klasskompisar”, alltså packet med dramafolk och engelsknördar som jag av social nödvändighet satt tillsammans med i den grottlika matsalen i min kommunala skola, visste jag att ingen av dem skulle komma. Men, mamma var envis och totalt övertygad om att jag hade hållit min popularitet hemlig för henne under alla dessa år. Hon lagade till ett smärre berg av kronärtskocksdip. Hon pyntade vårt vardagsrum med gröna och gula serpentiner – min nya skolas färger. Hon köpte ett tjugotal champagnesmällare och la dem på soffbordet.

Och när till slut den där fredagen kom, då nästan alla mina saker var nerpackade, satt hon tillsammans med pappa och mig i vardagsrumssoffan klockan 16.56 och väntade tålmodigt på att ”Hej då Miles”-kavalleriet skulle ramla in. Detta kavalleri bestod av ganska precis två personer: Marie Lawson, en liten blond tjej med fyrkantiga glasögon, och hennes bastante (om man ska uttrycka sig snällt) pojkvän, Will.

”Hej Miles”, sa Marie och satte sig ner.

”Hej”, sa jag.

”Hur har din sommar varit?” undrade Will.

”Okej. Och din?”

”Bra. Vi gjorde Jesus Christ Superstar. Jag hjälpte till med dekoren. Marie gjorde ljuset”, sa Will.

”Coolt.” Jag nickade som om jag visste precis, och sedan hade vi i princip slut på samtalsämnen. Jag kunde ha frågat lite om Jesus Christ Superstar men 1. jag visste inte vad det var för något, och 2. jag brydde mig inte, och 3. jag var inte direkt någon mästare på att småprata. Men mamma däremot kan småprata i timmar, så hon förlängde den pinsamma stunden genom att fråga dem om deras repschema, hur föreställningen hade gått och om det var en succé.

”Jag antar det”, sa Marie. ”Det kom väl rätt mycket folk, antar jag.” Marie var den typen som antog ganska mycket.

Till slut sa Will: ”Jaha, men vi tittade bara förbi för att säga hej då. Marie måste vara hemma vid sex. Ha det så kul på internatskolan då, Miles.”

”Tack”, svarade jag lättad. Det enda som är värre än att ha en fest som inga kommer till är att ha en fest som bara två oerhört och totalt ointressanta personer kommer till.

De gick och där satt jag med mina föräldrar och tittade på den avstängda tv:n. Jag ville sätta på den men visste att jag inte borde det. Jag kunde känna hur de båda två satt och tittade på mig som om de väntade sig att jag skulle börja gråta eller något, precis som om jag inte hade vetat hela tiden att det skulle bli så här. Men jag hade vetat. Jag kunde känna deras medömkan när de stoppade i sig en massa chips med kronärtskocksdip som var tänkta åt de vänner jag inte hade, men det var mer synd om dem än om mig. Jag var inte besviken. Det hade blivit som jag trodde att det skulle bli.

”Är det därför du vill åka härifrån, Miles?” frågade mamma.

Jag funderade på det en stund och var noga med att inte titta på henne. ”Öh, nej”, sa jag.

”Nehej, men varför, då?” frågade hon. Det var inte första gången hon ställde den frågan. Mamma var inte särskilt förtjust i att låta mig gå på internatskola och hon hade inte direkt gjort någon hemlighet av det.

”Är det på grund av mig?” undrade pappa. Han hade gått på Culver Creek, samma internatskola som jag var på väg till, precis som hans två bröder och alla deras barn. Jag tror att han gillade tanken på att jag gick i hans fotspår. Mina farbröder hade berättat historier om hur känd min pappa hade blivit på skolan för att han ställde till ett himla liv samtidigt som han fick högsta betyg i alla ämnen. Det lät absolut som ett bättre liv än det jag hade i Florida, men nej, det var inte på grund av pappa. Inte direkt.

”Vänta ett tag”, sa jag och reste mig upp. Jag gick till pappas arbetsrum och hittade biografin över François Rabelais. Jag gillade att läsa författarbiografier trots att jag (som i fallet med monsieur Rabelais) aldrig hade läst någon av deras böcker. Jag bläddrade till slutet av boken och hittade det citat som jag hade markerat med överstrykningspenna (”ANVÄND ALDRIG ÖVERSTRYKNINGSPENNA I MINA BÖCKER”, hade pappa sagt till mig tusentals gånger. Men hur skulle man annars hitta det man letade efter?).

”Den här killen”, sa jag när jag stod i dörröppningen till vardagsrummet. ”François Rabelais. Han var poet. Och hans sista ord var ’Jag ska söka efter ett Stort Kanske’. Det är därför jag åker. Så att jag inte ska behöva vänta tills jag dör innan jag börjar söka efter ett Stort Kanske.”

Och det fick tyst på dem. Det var ett Stort Kanske jag var på jakt efter, och de visste lika väl som jag att jag inte skulle hitta det tillsammans med sådana som Will och Marie. Jag satte mig i soffan igen, mellan mamma och pappa, och pappa la armen om mig, och vi satt så en lång stund, tysta tillsammans i soffan, ända tills det kändes okej att sätta på tv:n. Och vi åt kronärtskocksdip till middag och såg på History Channel, och för att vara en avskedsfest kunde det verkligen ha varit värre.

etthundratjugoåtta dagar före

Det var ordentligt varmt, och fuktigt, i Florida. Ingen tvekan om den saken. Så varmt att kläderna brukade klibba fast mot kroppen som tejp och svetten rann från pannan ner i ögonen. Men det var bara varmt utomhus, och jag brukade mest bara ta mig från en luftkonditionerad plats till en annan.

Detta gjorde att jag inte alls var beredd på den väldigt speciella värmen som slog emot mig två och en halv mil söder om Birmingham, Alabama, på Culver Creek Preparatory School. Mina föräldrars SUV stod parkerad på gräset precis utanför det rum jag skulle bo i, nummer 43. Men trots att vi bara behövde gå några få steg mellan bilen och rummet när vi packade ur det som nu verkade vara alldeles för många saker, brände solen så våldsamt och intensivt genom kläderna och in på huden att jag på allvar trodde att jag var i helvetet.

Det gick ändå ganska fort att packa ur och snart nog kunde vi fly från hettan utomhus in i rummet. Men mitt icke-luftkonditionerade elevrum var bara en aning svalare, även om det som tur var inte låg mot solen. När jag såg mig om i rummet blev jag rätt förvånad över hur det såg ut. Jag hade föreställt mig lyxiga mattor, träpaneler på väggarna och viktorianska möbler. Förutom lyxen av att ha ett eget badrum skulle jag bo i en låda. Betongväggar som var målade med tjocka lager vit färg och ett grönt- och vitrutigt linoleumgolv gjorde att det mer såg ut som ett sjukhusrum än det elevrum jag hade drömt om. En våningssäng i obehandlat trä stod intryckt mot fönstret och madrasserna som låg i den hade galonöverdrag. Skrivbord, byråar och bokhyllor satt allihop fast i väggen så att man inte skulle kunna möblera om alls efter eget huvud. Och så fanns det ingen luftkonditionering.

Jag satte mig på underslafen medan mamma öppnade väskan, fick tag i en hög med biografier som min pappa gått med på att skiljas ifrån och satte upp dem i bokhyllan.

”Jag kan packa upp, mamma”, sa jag. Pappa ställde sig upp. Han var redo att åka.

”Kan jag inte åtminstone få bädda din säng”, sa mamma.

”Nej, det är lugnt, jag gör det själv. Det är okej.” Man kan bara inte dra ut på sådana här saker i det oändliga. En dag sliter man bara bort plåstret och det gör ont men sedan går det över och man känner sig lättad.

”Åh gud, vad vi kommer att sakna dig!” sa mamma plötsligt och gick över minfältet av resväskor för att komma fram till sängen. Jag ställde mig upp och kramade om henne. Pappa kom också bort till oss och vi förenades i en enda stor kram. Det var alldeles för varmt och vi var alldeles för svettiga för att kramen skulle vara särskilt länge. Jag visste att jag borde gråta men jag hade bott ihop med mina föräldrar i sexton år nu, och det var dags för oss att gå skilda vägar.

”Oroa er inte. Jag ska nog lära mig att prata som en riktig sydstatare”, sa jag och försökte härma den typiska sydstatsdialekten så gott jag kunde. Mamma skrattade.

”Gör ingenting dumt”, sa min pappa.

”Nej då.”

”Inga droger. Inget drickande. Inga cigaretter.” När han var elev på Culver Creek hade han gjort sådant som jag bara hört talas om: varit på hemliga fester, streakat på ängarna (han gnällde alltid om att det bara var pojkar på skolan på den tiden), och så drogerna, drickandet och cigaretterna. Det hade tagit ett tag för honom att sluta röka, men hans värstingdagar var ändå över för länge sedan.

”Jag älskar dig”, utbrast båda samtidigt. Ärligt talat gjorde de orden hela situationen fruktansvärt olustig, som att se sina mor- eller farföräldrar kyssas.

”Jag älskar er också. Jag ringer varje söndag.” Elevrummen hade inte telefon, men mina föräldrar hade bett om att jag skulle få ett rum nära en av Culver Creeks fem telefonautomater.

De kramade mig igen, min mamma och min pappa, och sedan var det över. Genom fönstret såg jag när de körde iväg längs den vindlande vägen bort från skolan. Jag borde kanske ha känt mig sentimental och lite ledsen, men jag kände mig mest bara varm och att jag verkligen behövde svalka av mig. Så jag tog med mig en skrivbordsstol och satte mig utanför dörren i skuggan av takskäggen som stack ut från huset och väntade på en bris som aldrig kom. Luften där ute var lika stillastående och tryckande som luften inomhus. Jag tittade ut över mitt nya hem: sex envåningshus med sexton elevrum i varje stod som en sexkantig stjärna runt en stor, rund gräsmatta. Det såg ut som ett för stort gammalt motell. Överallt var det killar och tjejer som kramades, log och gick och pratade. Jag hoppades lite att någon skulle komma fram till mig och börja prata. Jag kunde föreställa mig hur det skulle kunna låta:

”Tja! Är det här ditt första år?”

”Ja. Precis. Jag är från Florida.”

”Coolt. Då måste du vara van vid värmen.”

”Jag skulle inte kunna vara van vid den här värmen ens om jag kom från Hades”, skulle jag skämta. Jag skulle göra ett gott första intryck. Åh, kul kille. Den där Miles är skitrolig.

Det hände inte, så klart. Ingenting blev någonsin som jag hade tänkt mig.

Uttråkad gick jag in igen och tog av mig tröjan, la mig på den svettiga galonen på underslafen och blundade. Jag hade aldrig blivit pånyttfödd genom dop och gråtande och allt det där, men det måste kännas minst lika bra som att födas på nytt som en kille utan något förflutet. Jag tänkte på dem jag läst om som gått på internatskolor – John F. Kennedy, James Joyce, Humphrey Bogart – och på deras äventyr. Kennedy, till exempel, älskade att hitta på ”bus” – en typisk internatskolegrej. Jag tänkte på det Stora Kansket och på det som skulle kunna hända och dem jag skulle kunna träffa och vem som skulle kunna bli min rumskompis (jag hade fått ett brev för några veckor sedan där jag fick veta namnet, Chip Martin, men ingen mer information än så). Vem den här Chip Martin än var hoppades jag vid Gud att han hade tagit med sig en arsenal av starka fläktar eftersom jag inte hade tagit med mig en enda. Jag kunde riktigt känna hur svetten la sig i pölar på galonmadrassen under mig, och jag blev så äcklad att jag reste mig upp och hämtade en handduk att torka upp svetten med. Och sedan tänkte jag: Jaha, först packa upp, sedan äventyr.

Jag lyckades tejpa upp en världskarta på väggen och lägga de flesta kläderna i byrålådorna innan jag märkte att den varma, fuktiga luften till och med fick väggarna att svettas, och jag insåg att det faktiskt inte var läge för kroppsarbete just nu. Nu var det dags för en härlig, kall dusch.

I det lilla badrummet fanns en stor spegel bakom dörren där man kunde se sig själv i helfigur så jag kunde inte undfly bilden av mitt nakna jag när jag lutade mig fram för att sätta på kranen. Jag hajade alltid till när jag såg hur smal jag var: Mina tunna armar verkade inte mycket tjockare längre upp mot axeln än de var vid handleden, och bröstet saknade all tillstymmelse till fett eller muskler. Jag kände mig obehaglig till mods och undrade om det gick att göra något åt spegeln. Jag drog det enkla, vita duschdraperiet åt sidan och gick in i duschkabinen.

Tyvärr verkade duschen vara gjord för någon som var ungefär en meter lång så det kalla vattnet träffade mig inte högre upp än vid nedre delen av bröstkorgen – med all den kraft som en läckande kran kan uppbringa. För att få vatten i mitt svettiga ansikte var jag tvungen att huka mig ner rätt duktigt. Jag skulle gissa att John F. Kennedy (som enligt biografin om honom var 180 cm lång – precis lika lång som jag) aldrig hade behövt huka sig på sin internatskola. Nej, det här var något helt annat, och medan den allt annat än intensiva duschstrålen så sakteliga blötte ner min kropp började jag undra om jag verkligen kunde hitta ett Stort Kanske här eller om allt var ett stort misstag.

När jag hade duschat klart och öppnade badrumsdörren med en handduk svept runt höfterna fick jag se en kort, kraftig kille med stort brunt hår. Han höll just på att baxa in en jättestor militärgrön sportväska i mitt rum. Killen såg inte ut att vara så mycket mer än 150 cm lång men han var välbyggd och såg lite ut som en avbild av Adonis. Med honom följde en unken lukt av cigarettrök. Typiskt, tänkte jag. Första gången jag träffar min nya rumskompis är jag typ naken. Han hivade in väskan i rummet, stängde dörren och kom fram till mig.

”Det är jag som är Chip Martin”, informerade han mig med mörk röst – han lät lite som en dj. Innan jag hann säga något la han till: ”Jag skulle skaka hand med dig om det inte vore för att du nog borde hålla i den där handduken ordentligt tills du fått på dig lite kläder.”

Jag skrattade till och nickade mot honom (det är väl lite coolt, eller hur? en sådan där nick?) och sa: ”Jag heter Miles Halter. Trevligt att träffas.”

”Miles, som i ’miles to go before I sleep’?” undrade han.

”Va?”

”En dikt av Robert Frost. Har du aldrig läst nåt av honom?”

Jag skakade på huvudet.

”Tur för dig, då.” Han log.

Jag fick tag i lite rena underkläder, ett par blå Adidasshorts och en vit T-shirt, mumlade något om att jag snart skulle vara tillbaka och smet in i badrummet igen. Jaha, så var det med det första goda intrycket.

”Var är dina föräldrar, då?” frågade jag inifrån badrummet.

”Mina föräldrar? Pappa är i Kalifornien just nu. Antingen sitter han och vräker sig i sin fåtölj eller så kör han omkring i sin pickup. Oavsett vilket så dricker han. Mamma kör antagligen ut från skolområdet just nu.”

”Jaha”, sa jag. Jag var påklädd nu men visste inte riktigt hur jag skulle reagera på så personlig information. Antagligen borde jag inte ha frågat alls om jag inte ville veta.

Chip fick tag i några lakan och kastade upp dem på överslafen. ”Jag är överslafare. Hoppas att det är okej.”

”Öh, visst. Det går bra vilket som.”

”Du har pimpat rummet ser jag”, sa han och pekade mot världskartan. ”Snyggt!”

Och sedan började han rabbla upp namn på länder. Hans röst var monoton, som om han hade gjort det tusentals gånger.

Afghanistan.

Albanien.

Algeriet.

Amerikanska Samoa.

Andorra.

Och så vidare. Han hade gått igenom alla länder på A innan han tittade upp och upptäckte min fascinerade blick.

”Jag skulle kunna dra igenom resten också men du skulle antagligen bli uttråkad. Jag lärde mig det i somras. Du kan bara inte föreställa dig hur tråkigt New Hope, Alabama, är på sommaren. Det är som att sitta och se på när sojabönorna växer. Var är du ifrån, förresten?”

”Florida”, sa jag.

”Aldrig varit där.”

”Rätt häftigt, det där med länderna”, sa jag.

”Visst, alla har nån talang. Min är att lära mig saker utantill. Och du är bra på att …?”

”Öh, jag kan många personers sista ord.” Det var min lilla last. Andra njöt av choklad; jag njöt av döende människors sista ord.

”Nåt exempel?”

”Jag gillar Henrik Ibsens. Han var dramatiker.” Jag visste ganska mycket om Ibsen men jag hade aldrig läst någon av hans pjäser. Jag gillade inte att läsa pjäser. Jag gillade att läsa biografier.

”Jodå, jag vet vem han var”, sa Chip.

”Okej, i alla fall, han hade varit sjuk ett tag och hans sköterska sa till honom att ’Du verkar må lite bättre i dag’, och då tittade Ibsen på henne och sa ’Tvärtom’ och så dog han.”

Chip skrattade. ”Det är lite sjukt. Men kul.”

Han berättade att han gick tredje året på Culver Creek. Han började som förstaårselev och nu var han tredjeårselev, precis som jag. Stipendiat, sa han. Allt betalt. Han hade hört att det var den bästa skolan i Alabama så han skrev i sin ansökan om hur han ville gå i en skola där man fick läsa tjocka böcker. Problemet var, skrev han, att hans pappa alltid slog honom med böckerna de hade hemma så Chip såg till att han bara hade tunna böcker och pocketböcker i närheten – av ren självbevarelsedrift. Föräldrarna skilde sig under hans andra år på skolan. Han gillade ”Creek”, som han kallade skolan, men ”Man måste vara lite försiktig här vad gäller de andra eleverna och lärarna. Och jag hatar att behöva vara försiktig”. Han flinade. Jag hatade också att vara försiktig. Eller, jag ville hata det åtminstone.

Han berättade det här för mig medan han tömde sin väska och kastade ner sina kläder i byrån. Chip verkade inte tro på systemet att ha en låda för strumpor och en för T-shirtar. För honom verkade alla byrålådor vara lika och han tryckte ner kläderna lite hur som helst. Min mamma skulle ha dött.

Så snart han hade ”packat upp” slog han till mig rätt hårt på axeln och sa: ”Jag hoppas att du är starkare än du ser ut.” Sedan gick han, utan att stänga dörren efter sig. Han stack in huvudet några sekunder senare och tittade på mig där jag stod kvar mitt på golvet. ”Men kom nu då, Miles ”To Go” Halter. Vi har en del att göra.”

Vi gick till tv-rummet, som var det enda ställe där det fanns kabel-tv, enligt Chip. Under sommaren hade det fungerat som förråd och var fyllt nästan upp till taket av soffor, kylskåp och ihoprullade mattor. Nu myllrade hela det överbelamrade rummet av elever som försökte få tag i eller bli av med sina grejer. Chip sa hej till några men presenterade mig inte för dem. Medan han gick igenom denna labyrint av möbler stod jag kvar vid ingången och försökte så gott jag kunde att inte stå i vägen för folk när de trixade ut sina möbler genom den smala dörren.

Det tog tio minuter för Chip att hitta sina saker och ytterligare en timme för oss att gå fyra vändor fram och tillbaka mellan tv-rummet på andra sidan den runda gräsmattan och rum nummer 43. Mot slutet hade jag lust att krypa in i Chips lilla kylskåp och sova i tusen år, men Chip verkade immun mot både trötthet och värmeslag. Jag satte mig ner på hans soffa.

”Jag hittade den för några år sedan ute på gatan där jag bor”, sa han om soffan medan han satte upp mitt Playstation 2 på lådan som stod vid fotändan av sängen. ”Visst, det är några sprickor i skinnet, men håll med om att det är en himla fin soffa.” Skinnet hade helt klart mer än några sprickor – det var ungefär 30 procent ljusblått konstläder och 70 procent skumgummi – men jag gillade den ändå.

”Okej”, sa han. ”Då är vi nästan klara.” Han gick bort till sitt skrivbord och tog fram en rulle silvertejp ur en låda. ”Nu behöver vi bara din väska.”

Jag reste mig upp och drog fram väskan som jag hade skjutit in under sängen. Chip ställde den mellan soffan och Playstationspelet och började riva av silvertejpsremsor. Han satte fast dem på väskan på ett sådant sätt att det bildade ordet SOFFBORD.

”Så där”, sa han. Han satte sig ner och la upp fötterna på, öh …, soffbordet. ”Klart!”

Jag satte mig bredvid honom och han såg på mig. Plötsligt sa han: ”Du, jag tänker inte vara din entrébiljett till Culver Creeks sociala liv.”

”Öh, okej”, sa jag men jag hörde hur orden fastnade i halsen. Jag hade precis burit den här killens soffa medan jag blev stekt av solen och nu gillade han mig inte?

”I princip finns det två gäng här”, förklarade han och lät alltmer upphetsad. ”Dels finns det de vanliga, som jag, dels finns det Vardagskrigarna. De bor här i veckorna men är allihop rikemansungar från Birmingham som åker hem till sina föräldrars tjusiga och luftkonditionerade hus på helgerna. De är de coola kidsen. Jag gillar inte dem och de gillar inte mig. Så om du var en cool jävel på din kommunala skola och tänkte att du skulle vara en cool jävel här också är det bäst att du inte hänger med mig. Visst gick du i en kommunal skola?”

”Öh …”, sa jag. Lite frånvarande började jag peta i sprickorna i skinnet på soffan och tryckte in fingrarna i det vita skumgummit.

”Det gjorde du, det är jag ganska säker på. Om du hade gått i en privat skola skulle dina jäkla shorts ha passat bättre.” Han skrattade.

Mina shorts hängde precis nedanför höfterna och jag hade trott att det var coolt. Till slut sa jag: ”Ja, jag gick i en kommunal skola. Men jag var knappast en cool jävel där, Chip. Snarare bara en hopplös jävel.”

”Ha! Snyggt! Och säg inte Chip. Säg Översten.”

Jag skrattade till. ”Översten?”

”Precis. Översten. Och dig kallar vi … hmmm. Fetto.”

”Va?”

”Ja, Fetto”, sa Översten. ”Eftersom du är så spinkig. Det kallas ironi, Fetto. Hört talas om det? Nu försöker vi få tag i lite cigaretter så att den här terminen kan börja på rätt sätt.”

Han gick ut ur rummet och bara antog, ännu en gång, att jag skulle följa efter, och den här gången gjorde jag det. Solen var som tur var på väg ner och det var en aning svalare. Vi gick fem dörrar bort till rum 48. En whiteboardtavla var fastsatt på dörren med silvertejp. Med blå penna stod det: Alaska har eget rum!

Översten förklarade att 1. det här var Alaskas rum, och 2. hon hade eget rum eftersom den tjej som hade delat rum med henne blev relegerad i slutet av förra året, och 3. Alaska hade cigaretter, även om Översten inte brydde sig om att fråga om jag 4. rökte, vilket jag 5. inte gjorde.

Han knackade en gång, hårt. Genom dörren hördes en röst som skrek: ”Åhhhh, kom in, du korte lille man, för jag har världens bästa historia att berätta.”

Vi gick in. Jag vände mig om för att stänga dörren, men Översten skakade på huvudet och sa: ”Efter klockan sju måste man lämna dörren öppen om man går in i en tjejs rum.” Fast jag hörde honom knappt eftersom den sexigaste tjejen i mänsklighetens historia stod framför mig i avklippta jeans och ett persikofärgat linne. Och hon pratade så högt och fort att det nästan inte gick att höra vad Översten sa.

”Okej, så här, första dagen på sommarlovet är jag i Vine Station med en kille som heter Justin och vi är hemma hos honom, i soffan, och ser på tv – och, kom ihåg att jag är ihop med Jake – jag är faktiskt fortfarande ihop med honom konstigt nog, men Justin är en barndomskompis, så vi sitter och ser på tv och snackar om provet till college eller nåt, och så lägger Justin armen om mig och jag tänker att Åh, vad mysigt, vi har varit kompisar så länge och det känns helt okej, och vi sitter bara och snackar, och så mitt när jag håller på och pratar om liknelser eller nånting så sträcker han ner handen som en hök och trycker till om mitt bröst som på en tuta. TUT. Ett alldeles-för-hårt, två-tre sekunder långt TUT. Och det första jag tänker är: Okej, hur ska jag få loss den här klon från bröstet innan det blir märken för evigt? och nästa tanke är: Herregud, jag måste få berätta det här för Takumi och Översten.”

Översten skrattade. Jag bara stirrade, fullständigt förstummad, dels på grund av den energiska rösten som kom ur denna späda (men kurviga!) tjej, dels på grund av den makalösa mängd med böcker som fanns i rummet. Hennes boksamling fyllde först bokhyllorna och gick sedan över i meterhöga boktravar som stod uppallade överallt mot väggarna. Om en enda av dem rörde sig, tänkte jag, kunde dominoeffekten göra så att vi alla tre begravdes i en enda stor kvävande hög av litteratur.

”Vem är killen som inte skrattar åt min väldigt roliga historia?” frågade hon.

”Javisst ja. Alaska, det här är Fetto. Fetto kan olika människors sista ord i livet. Fetto, det här är Alaska. Hon fick sitt bröst tutat i somras.” Hon kom fram till mig med handen utsträckt, men precis när hon var framme förde hon den snabbt neråt och drog i stället ner mina shorts.

”Det där måste vara de största shortsen i Alabama!”

”Jag gillar när de är bylsiga”, sa jag generat och drog upp dem igen. Hemma i Florida hade de faktiskt varit coola.

”Under den korta tid jag har känt dig, Fetto, har jag sett på tok för mycket av dina smala ben”, sa Översten uttryckslöst. ”Okej, Alaska, nu får du sälja lite cigaretter till oss.” Och hur det nu gick till så fick Översten mig att betala fem dollar för ett paket Marlboro Lights som jag aldrig i livet tänkte röka. Han frågade om Alaska ville hänga med oss ner till sjön men hon sa att hon först måste hitta Takumi ”för att berätta om Tutningen”. Hon vände sig mot mig och frågade om jag hade sett honom. Jag visste förstås inte om jag hade sett Takumi eller inte eftersom jag inte visste vem han var. Så jag skakade på huvudet.

”Okej. Ses vid sjön om en liten stund, då.” Översten nickade.

Nere vid sjön satte vi oss i en hammock som stod precis intill sandstranden (som enligt Översten var konstgjord). Jag slängde ur mig det pliktskyldiga skämtet ”Ge fan i mina tuttar” och Översten skrattade pliktskyldigt. Sedan frågade han: ”Vill du ha en cigg?” Jag hade aldrig rökt förr, men man ska väl ta seden dit man kommer …

”Är det riskfritt här?”

”Knappast”, sa han och tände en cigarett som han gav till mig. Jag tog ett ordentligt halsbloss. Hostade. Rosslade. Kippade efter luft. Hostade igen. Funderade på att kräkas. Det snurrade i huvudet och jag tog tag i hammocksitsen, kastade cigaretten på marken och stampade på den, fullkomligt övertygad om att cigaretter inte ingick i mitt Stora Kanske.

”Röker du mycket?” Han skrattade och pekade sedan på en vit prick på andra sidan sjön. ”Ser du det där?” sa han.

”Ja”, sa jag. ”Vad är det? En fågel?”

”Det är svanen”, sa han.

”Wow. En skola med en svan. Wow.”

”Den där svanen är djävulens avkomma, jag lovar. Gå aldrig närmare än vi är nu.”

”Varför?”

”Den gillar inte människor. Jag tror att den blev misshandlad eller nåt. Den skulle slita dig i stycken. Örnen har sett till att den finns där så att vi inte ska gå runt sjön och röka.”

”Örnen?”

”Mr Starnes. Kodnamn: Örnen. Den lärare som har ansvar för ordningen på skolan. De flesta lärarna bor på skolan och alla skulle ta fast dig om de kom på dig. Men det är bara Örnen som bor vid elevhemmen och han ser allt. Han kan känna lukten av cigaretter på flera kilometers håll.”

”Är det inte hans hus som ligger där borta?” frågade jag och pekade. Jag kunde se huset ganska tydligt trots mörkret så antagligen kunde han se oss också.

”Jo, men han brukar inte starta sitt krig förrän lektionerna börjar”, sa Chip oberört.

”Men vad fan, om jag åker fast kommer mina föräldrar att döda mig”, sa jag.

”Du överdriver med största sannolikhet. Men du, du kommer att åka fast. Och i nio fall av tio får inte dina föräldrar reda på det. Skolan vill inte att dina föräldrar ska tro att du har börjat strula här lika lite som du vill att dina föräldrar ska tro att du har börjat strula över huvud taget.” Han blåste ut en tunn strimma rök rakt mot sjön. Och ärligt talat såg han rätt cool ut när han gjorde det. Längre, på något sätt. ”Hur som helst, när du åker fast, se till att du inte tjallar på nån annan. Visst, jag hatar de där rika jävlarna, nästan lika mycket som jag hatar min pappa och att gå till tandläkaren, men det betyder inte att jag skulle tjalla på dem. Det är faktiskt nästan det enda viktiga här: att aldrig, aldrig, aldrig tjalla.”

”Okej”, sa jag även om jag undrade lite: Om någon lappade till mig i ansiktet, skulle jag då säga att jag sprungit in i en dörr? Det verkade lite idiotiskt. Hur skulle man bli av med mobbare och idioter om man inte kunde sätta dit dem? Men det frågade jag inte Chip om.

”Jaha, Fetto. Vi har kommit till den tidpunkt på kvällen då jag måste gå och leta upp min flickvän. Så ge mig några av de där cigaretterna du ändå aldrig kommer att röka så ses vi senare.”

Jag bestämde mig för att sitta kvar i hammocken ett tag, delvis eftersom temperaturen äntligen hade gått ner till sköna, men kvava, trettio grader, och delvis eftersom jag tänkte att Alaska kanske skulle dyka upp. Men nästan i samma stund som Översten gick tog insekterna över stället: det surrade så mycket mygg omkring mig att ljudet från deras små vingar formligen dånade i luften. Då bestämde jag mig för att röka.

Eller, jag tänkte: Röken kommer att jaga bort insekterna. Och i viss mån gjorde den det. Men jag skulle ljuga om jag sa att jag blev rökare för att hålla insekterna borta. Jag blev rökare för att 1. jag satt i en hammock alldeles ensam, och 2. jag hade cigaretter, och 3. om alla andra kunde röka utan att börja hosta så skulle det väl vara fan om inte jag kunde det också. Kort sagt: Jag hade inte så särskilt goda skäl. Så okej, vi kan väl säga att 4. det var på grund av insekterna.

Jag lyckades klara mig igenom tre hela bloss innan jag började må illa och känna mig yr samtidigt som lummigheten bara kändes halvbra. Jag reste mig upp för att gå. Just då hördes en röst bakom mig:

”Lär du dig verkligen folks sista ord utantill?”

Hon kom fram till mig, tog tag om mina axlar och knuffade ner mig i hammocken igen.

”Visst”, sa jag. Och sedan fortsatte jag lite osäkert: ”Testa mig om du vill.”

”JFK”, sa hon.

”Det är uppenbart.”

”Jaså, är det?” undrade hon.

”Nej, det var hans sista ord. Nån sa: ’Mr President, ni kan inte påstå att Dallas inte älskar er’ och då svarade han: ’Det är uppenbart’ och så blev han skjuten.”

Hon skrattade. ”Men gud, det är ju hemskt. Jag borde verkligen inte skratta. Men det gör jag”, och så skrattade hon igen. ”Okej, mr Kända Sista Ord-killen. Då har jag en till dig.” Hon stoppade handen i sin överfulla ryggsäck och drog fram en bok. ”Gabriel García Márquez. Generalen i sin labyrint. En av mina absoluta favoriter. Den handlar om Simón Bolívar.” Jag visste inte vem Simón Bolívar var men jag fick aldrig någon chans att fråga. ”Det är en historisk roman så jag vet inte om det här är sant, men vet du vilka hans sista ord var enligt boken? Nej, det vet du inte. Men det ska jag tala om för dig, señor Avskedsord.”

Och så tände hon en cigarett och sög intensivt på den så länge att jag trodde att hon skulle röka upp den i ett enda bloss. Hon andades ut och läste högt för mig:

”’Han’ – alltså Simón Bolívar – ’var märkbart tagen av den överväldigande insikten att den besinningslösa kapplöpningen mellan hans motgångar och hans drömmar nu var framme vid slutet. Resten var bara mörker. ”Förbannelse”, suckade han. ”Hur ska jag någonsin ta mig ur den här labyrinten!”’”

Jag kände igen bra sista ord när jag hörde dem och la på minnet att jag skulle försöka få tag i en biografi om den där Simón Bolívar. Vackra sista ord, men jag förstod inte riktigt vad de betydde. ”Okej, men vad är det för labyrint han pratar om?” frågade jag.

Och det är nu jag måste tala om hur vacker hon var. Hon satt bredvid mig i mörkret, doftade svett och sol och vanilj, och det lilla ljus som kom från den tunna månskäran gjorde att jag knappt kunde ana mer än hennes silhuett – utom när hon tog ett bloss då och då och cigarettglöden färgade hennes ansikte svagt rödaktigt. Men till och med i mörkret kunde jag se hennes ögon – som vilda smaragder. Hon hade den sortens ögon som fick en att säga ja till allt hon ville göra. Och hon var inte bara vacker utan sexig också, med brösten som spände mot det tajta linnet och de snygga benen som svängde fram och tillbaka under hammocken. Från fötterna med sina lysande blåmålade naglar hängde flipflops. Det var precis då, från att jag frågade henne om labyrinten tills att hon svarade, som jag förstod vikten av kurvor, alla de tusen ställena där tjejers kroppar gick över från en del till en annan – från fotvalv till häl och till vrist och vad, från vad upp till höft och till midja och bröst, vidare till hals, till näsa, till panna, axel och därifrån till ryggens konkava böjning ner till baken och så vidare. Jag hade sett kurvor förr, så klart, men jag hade aldrig riktigt förstått deras betydelse.

Med munnen så nära att jag kunde känna den varma andedräkten, som var varmare än den heta luften, sa hon: ”Det är det som är det mystiska, eller hur? Är det livet eller döden som är labyrinten? Vad försöker han komma undan ifrån – världen eller världens ände?” Jag väntade på att hon skulle fortsätta prata, men efter en stund blev det uppenbart att hon ville ha ett svar.

”Öh, jag vet inte”, sa jag till slut. ”Har du verkligen läst alla böckerna i ditt rum?”

Hon skrattade. ”Åh herregud, verkligen inte. Jag har läst kanske en tredjedel. Men jag ska läsa dem. Jag har döpt det till mitt Livsbibliotek. Varje sommar sedan jag var liten har jag varit på loppisar och köpt alla böcker som sett det minsta intressanta ut. Så att jag alltid ska ha nåt att läsa. Men det finns så mycket man vill hinna göra: röka, ha sex, gunga i hammockar. När jag blir äldre och tråkigare kommer jag att ha mer tid att läsa.”

Hon sa att jag påminde om Översten när han var ny på Culver Creek. De var förstaårselever samtidigt, sa hon, båda stipendiater och båda, som hon uttryckte det, ”intresserade av att supa och jävlas”. Frasen supa och jävlas gjorde mig lite orolig att jag kommit in i det som mamma skulle ha kallat ”fel sorts gäng”, men för att vara fel sort verkade båda två vara väldigt smarta. Medan hon tände en ny cigarett direkt på fimpen av den förra berättade hon att Översten var smart men att han inte hade levt på riktigt innan han kom till Creek.

”Jag rättade till den saken ganska snabbt.” Hon log. ”I november hade jag fixat den första flickvännen åt honom, en jättetrevlig icke-Vardagskrigare som hette Janice. Han dumpade henne efter en månad eftersom hon var alldeles för rik för hans fattigmanssmak, men ändå. Vi gjorde vårt första skolbus det året – vi la ett tunt lager med kulor på golvet i klassrum 4. Numera är vi lite mer sofistikerade, så klart.” Hon skrattade. Så Chip blev alltså Översten – den som i militär stil planerade busen – och Alaska var helt enkelt Alaska, den övermänskliga kraften bakom dem.

”Du är lika smart som han”, sa hon. ”Fast tystare. Och sötare, men det där sa jag inte eftersom jag älskar min pojkvän.”

”Du är inte så dum du heller”, sa jag, fullkomligt överväldigad av hennes komplimanger. ”Men det där sa jag inte eftersom jag älskar min flickvän. Eller vänta. Nej, visst nej. Jag har ju ingen flickvän.”

Hon skrattade. ”Oroa dig inte, Fetto. Om det är nåt jag kan fixa åt dig så är det en flickvän. Vi kan väl säga så här: Du kommer på vad labyrinten är och hur man tar sig ur den och jag ser till att du får ha sex.”

”Överenskommet.” Vi skakade hand.

Lite senare gick jag bredvid Alaska tillbaka till elevhemmen. Gräshopporna spelade sin entoniga sång, precis som de brukade göra hemma i Florida. Hon vände sig mot mig där vi gick i mörkret och sa: ”När du är ute på natten, känner du nånsin då att det plötsligt blir otäckt, och fastän det är löjligt och pinsamt så vill du bara springa hem, allt vad du orkar?”

Det var utan tvekan en alldeles för personlig sak att svara ja på till någon man inte kände men jag gjorde det: ”Absolut!”

Hon var tyst ett ögonblick men sedan tog hon min hand och viskade: ”Spring spring spring spring spring.” Och så sprang hon och drog mig med sig.

etthundratjugosju dagar före

Strax före lunch nästa dag blinkade jag bort några svettpärlor som runnit ner i ögonen medan jag tejpade upp en van Gogh-affisch på insidan av dörren. Översten satt i soffan och kontrollerade att affischen satt rakt samtidigt som han svarade på mina ändlösa frågor om Alaska. Berätta om henne. Vem är hon? ”Hon är från Vine Station. Man kan åka förbi utan att ens upptäcka det stället – och såvitt jag förstår bör man göra det också. Hennes pojkvän är stipendiat på Vanderbilt. Spelar bas i nåt band. Jag vet inte så mycket om hennes familj.” Gillar hon honom, då? ”Antar det. Hon har aldrig varit otrogen mot honom och det säger väl nånting.” Och så vidare. Jag hade inte kunnat koncentrera mig på något annat under hela förmiddagen, inte van Gogh-affischen, inte tv-spelen och inte ens mitt schema, som Örnen kom med på morgonen. Han presenterade sig också:

”Välkommen till Culver Creek, mr Halter. Du har stor frihet här. Om du missbrukar den kommer du att ångra dig. Du verkar vara en trevlig ung man. Det vore mycket tråkigt om jag skulle vara tvungen att säga adjö till dig.”

Och sedan stirrade han på mig på ett sätt som var antingen bara allvarligt eller riktigt ondskefullt. ”Alaska kallar den där blicken Onda ögat”, berättade Översten när Örnen hade gått. ”Nästa gång du får den blicken har du åkt fast.”

”Okej, Fetto”, sa Översten när jag gick bort från affischen. Inte riktigt rakt men det dög. ”Nu får det vara slutsnackat om Alaska. Om jag har räknat rätt finns det nittiotvå tjejer på den här skolan och varenda en av dem är mindre knäpp än Alaska, som, skulle jag vilja tillägga, redan har en pojkvän. Jag går och käkar lunch nu. Det är bufriedo i dag.” Han gick ut och lämnade dörren öppen efter sig. Jag kände mig som en totalt besatt idiot och gick för att stänga dörren. Översten, som redan var halvvägs över gräsmattan, vände sig om. ”Men vad fan, kommer du, eller?”

Man kan säga många dåliga saker om Alabama men man kan inte hävda att de som bor där är rädda för friterad mat. Den där första veckan på Creek serverades det friterad kyckling, friterad biff och friterad okra i skolmatsalen, vilket blev mitt första möte med delikatessen friterade grönsaker. Jag förväntade mig nästan att de skulle servera friterad isbergssallad, till och med. Men ingenting gick upp mot bufriedo, en rätt som uppfunnits av Maureen, Culver Creeks fantastiska och (som man kan förstå) gigantiskt stora kock. En bufriedo var en friterad bönburrito och den visade med all önskvärd tydlighet att fritering alltid förbättrar mat. Jag satt med Översten och fem killar som jag inte kände vid ett runt bord i matsalen den eftermiddagen och högg in på min första bufriedo. När jag satte tänderna i det spröda skalet fick jag en kulinarisk orgasm. Mammas mat var okej, det var den, men nu ville jag genast ta med mig Maureen hem till Thanksgiving.

Översten presenterade mig (som Fetto) för de andra vid det skrangliga bordet men det enda namnet jag kom ihåg efteråt var Takumi, som Alaska hade pratat om dagen innan. Takumi, som var en smal japansk kille – bara några centimeter längre än Översten, pratade med munnen full medan jag tuggade sakta och njöt av den härliga burriton.

”Ah”, sa Takumi till mig, ”det finns ingenting som går upp mot att se nån äta sin första bufriedo.”

Jag sa inte mycket – delvis eftersom ingen frågade mig något och delvis för att jag ville äta så mycket jag bara kunde. Men Takumi verkade inte ha några skrupler utan åt och tuggade och svalde medan han pratade.

Diskussionen vid lunchen kretsade kring tjejen som hade varit Alaskas rumskompis, Marya, och hennes kille Paul, som hade varit en Vardagskrigare. De hade blivit utsparkade från skolan sista veckan terminen innan, fick jag veta, för något som Översten kallade ”treffekten” – man hade kommit på dem när de bröt mot tre Culver Creek-regler på samma gång. De låg nakna tillsammans i sängen (”könsorgankontakt” var försyndelse nummer 1), fulla (nummer 2) och med en joint i handen (nummer 3) när Örnen stormade in. Det gick rykten om att någon hade tjallat på dem, och Takumi verkade ha gett sig den på att han skulle ta reda på vem det var. Det var i alla fall vad han basunerade ut med munnen full av bufriedo.

”Paul var en stor skit”, sa Översten. ”Aldrig att jag hade tjallat på dem, men om man är ihop med en Vardagskrigare som kör Jaguar får man skylla sig själv.”

”Öh, du”, svarade Takumi, ”di fickvä”, och så svalde han ner lite mat, ”är en Vardagskrigare.”

”Sant.” Översten skrattade. ”Tyvärr kan jag inte säga emot det. Men hon är inte en så stor skit som Paul.”

”Nej, knappast.” Takumi flinade. Översten skrattade igen och jag undrade varför han inte försvarade sin tjej mer. Jag skulle inte ha brytt mig om ifall min flickvän var en cyklop med skägg ens – som körde Jaguar – jag skulle ha varit glad om jag hade haft någon att hångla med över huvud taget.

Den kvällen när Översten kom förbi rum 43 för att hämta lite cigaretter (han verkade ha glömt att de tekniskt sett var mina) brydde jag mig inte särskilt mycket om att han inte frågade om jag ville följa med honom. I min förra, kommunala, skola hade jag känt massvis med folk som hade för vana att hata den ena eller den andra sortens människor – nördarna hatade pluggisarna och så vidare – och för mig kändes det alltid som slöseri med tid. Översten hade inte sagt var han hade varit under eftermiddagen eller vart han skulle på kvällen, men han stängde dörren efter sig när han gick så jag antog att jag inte var välkommen att följa med.

Det var lika bra. Jag satt och surfade i stället (ingen porr, jag lovar) och läste De sista dagarna, en bok om Richard Nixon och Watergate. Till middag mikrade jag en bufriedo som Översten smusslat ut från skolmatsalen och lagt i kylskåpet. Alltihop påminde mig om hur det hade varit i Florida, fast med bättre mat och utan luftkonditionering. Att ligga och läsa på sängen kändes välbekant och hemtrevligt.

Jag bestämde mig för att göra det som min mamma garanterat skulle ha rått mig till, nämligen att lägga mig tidigt kvällen före min första skoldag. Franska 2 började klockan 8.10 så jag satte väckarklockan på 8.02 eftersom jag inte kunde tänka mig att det skulle ta mer än åtta minuter att få på sig lite kläder och gå till klassrummet. Jag duschade och la mig sedan i väntan på att sömnen skulle rädda mig från värmen. Vid 23-tiden insåg jag att den lilla, lilla fläkten som stod precis vid sängen antagligen skulle ha åtminstone någon verkan om jag tog av mig tröjan, och till slut somnade jag ovanpå lakanen i bara boxershorts.

Ett beslut jag ångrade bittert några timmar senare när jag vaknade av att två stora, svettiga händer skakade skiten ur mig. Jag vaknade på ett ögonblick och satte mig rakt upp i sängen, alldeles vettskrämd. Men jag kunde inte förstå vad rösterna sa av någon anledning, eller varför det ens hördes röster där, och förresten, vad i helvete var klockan? Men till slut blev jag tillräckligt klar i huvudet för att höra ”Men kom igen nu då. Eller vill du ha en spark i häcken? Kom med nu!”, och från överslafen hördes en röst som sa: ”Men för helvete, Fetto. Gå med bara!” Så jag klev ur sängen och såg tre mörka figurer framför mig. Två av dem tog tag i mig, en av dem med händerna i ett fast grepp om mina överarmar, och förde mig ut ur rummet. På vägen ut mumlade Översten: ”Ha det så kul. Och ta det lite lugnt med honom, Kevin.”

De nästan sprang med mig till baksidan av huset och sedan vidare över fotbollsplanen. Det var gräs på marken men också grus och jag undrade varför inte någon hade varit schyst nog att be mig ta på skor. Och varför var jag här ute i bara kalsonger så att hela världen kunde se mina spinkiga ben? Tusentals förnedringar flög genom huvudet: Det där är den nye eleven, Miles Halter, som står fastspänd med handklovar vid fotbollsmålet i bara kallingar. Jag såg framför mig hur de förde mig in i skogen, dit vi nu faktiskt verkade vara på väg, och bankade skiten ur mig så att jag skulle se riktigt tjusig ut min första skoldag. Och hela tiden stirrade jag ner på mina fötter eftersom jag varken ville titta på mina kidnappare eller ramla omkull. Jag försökte bara se var jag gick och på så sätt undvika så många som möjligt av de största stenarna. Jag kände flykt- och kampreaktionen vakna inombords gång på gång, men vare sig att fly eller att kämpa var något som brukade fungera för mig. De förde mig via en omväg till den konstgjorda stranden och då förstod jag vad som skulle hända – jag skulle helt enkelt kastas i sjön – och då kände jag mig genast lugnare. Det kunde jag stå ut med.

När vi kom fram till stranden sa de åt mig att hålla armarna utmed kroppen, och den kraftigaste killen tog upp två silvertejprullar ur sanden. Med armarna längs sidorna som en soldat i givakt blev jag invirad i silvertejp från axlarna ner till handlederna. Sedan knuffade de ner mig på marken. Sanden mildrade visserligen fallet något men jag slog ändå i huvudet. Två av dem höll ihop mina ben medan den tredje – Kevin, hade jag förstått – tryckte upp sitt kantiga ansikte så nära mitt att det geléindränkta håret som stack ut från hårfästet petade mig i ansiktet, och han sa: ”Det här är för Översten. Du borde inte hänga med den jäveln.” De tejpade ihop mina ben, från vristerna till låren, tills jag såg ut som en silvermumie. Jag hann säga ”Snälla, gör inte så här” precis innan de tejpade för min mun. Sedan lyfte de upp mig och kastade mig i vattnet.

Jag sjönk och sjönk, men i stället för att få panik över det tänkte jag att ”Snälla, gör inte så här” inte direkt var några eleganta sista ord i livet. Fast sedan började mänsklighetens stora mirakel, vår förmåga att flyta, göra sig gällande, och medan jag kände hur jag började flyta uppåt mot ytan vred och vände jag mig så pass att det var min näsa som först fick möta den varma nattluften, och jag andades. Jag var inte död och skulle inte dö.

Okej, tänkte jag, det var väl inte så farligt.

Men fortfarande fanns det lilla problemet kvar med att ta sig in till stranden innan solen gick upp. Och allra först gällde det att få grepp om åt vilket håll stranden låg. Om jag vred för mycket på huvudet kunde jag känna hur hela kroppen följde med, och på den långa lista med obehagliga sätt att dö på hamnade ”med ansiktet neråt endast iklädd vita boxershorts” ganska högt upp. Så i stället tittade jag uppåt och sträckte nacken bakåt tills ögonen nästan kom under vattenytan. På så sätt kunde jag se att stranden låg precis bakom huvudet och bara ett par, tre meter bort. Jag började försöka simma genom att röra på höfterna och måste ha sett ut som en armlös, silvrig sjöjungfru. Till slut skrapade ändan i den leriga bottnen och då kunde jag vända mig om. Jag rullade runt tre gånger med hjälp av höfterna och midjan tills jag låg på stranden bredvid en äcklig, grön handduk. De hade lämnat kvar en handduk i alla fall. Det var ju omtänksamt.

Vattnet hade visserligen sipprat in under silvertejpen och gjort att den lossnat lite från kroppen, men de hade virat tejpen tre varv på sina ställen och det gjorde att jag fick ligga och sprattla som en fisk på torra land för att komma loss. Till slut fick jag loss min vänstra hand så pass mycket att jag kunde få upp den längs bröstkorgen och riva loss tejpen.

Jag svepte in mig i den sandiga handduken men hade ingen lust att gå tillbaka till mitt rum och träffa Chip eftersom jag inte förstod vad Kevin hade menat. Tänk om de väntade på mig på mitt rum för att sätta dit mig på riktigt. Tänk om jag var tvungen att bevisa för dem att ”Okej, jag har förstått. Han är bara min rumskompis, inte min kompis”. Och förresten kändes han inte så jättemycket som en kompis just nu. Ha det så kul, hade han sagt. Visst, tänkte jag. Skitkul!

Så jag gick till Alaskas rum i stället. Jag hade ingen aning om vad klockan var, men jag kunde se att det lyste svagt under dörren. Jag knackade lite lätt.

”Ja?” sa hon och jag gick in alldeles blöt och sandig i bara en handduk och mina dyngsura boxershorts. Det var knappast så här man ville att den sexigaste tjejen i världen skulle se en, men kanske att hon kunde berätta för mig vad tusan det var som hade hänt.

Hon la ifrån sig sin bok och klev ur sängen med ett lakan runt axlarna. En kort stund såg hon orolig ut. Hon såg ut som den tjej jag träffat dagen innan, den tjej som sa att jag var söt och som formligen bubblade över av energi och galenskap och intelligens. Men sedan började hon skratta.

”Varit ute och simmat, eller?” Och hon sa det så drygt och skadeglatt att det kändes som om det var allmänt känt, och jag undrade varför hela jäkla skolan hade gått med på att försöka dränka Miles Halter. Men Alaska gillade Översten och totalt förvirrad bara stirrade jag på henne och visste inte vad jag skulle säga.

”Men kom igen”, sa hon. ”Du. Vet du vad? Det finns de som har riktiga problem. Jag, till exempel. Mamsen är inte här så skärp dig nu, hördu.”

Jag gick därifrån utan att säga ett ord och tog mig snabbt tillbaka till mitt rum. När jag gått in slängde jag igen dörren efter mig så att jag väckte Översten och gick med hårda steg in i badrummet. Jag försökte duscha av mig alla alger och allt sjövatten, men med den idiotiska och värdelösa duschen misslyckades jag kapitalt. Hur kunde Alaska och Kevin och de där andra killarna tycka illa om mig redan? När jag duschat klart torkade jag mig och gick in i rummet för att få på mig lite kläder.

”Jaha”, sa han. ”Varför dröjde det så länge? Gick du vilse, eller?”

”De sa att det var på grund av dig”, sa jag och det hördes på rösten att jag var irriterad. ”De sa att jag inte skulle hänga med dig.”

”Va? Nej nej, det där händer alla”, sa Översten. ”Det hände mig också. De kastar i en i sjön, man simmar iland och går hem.”

”Jag kunde inte bara simma iland”, sa jag lugnt medan jag drog på mig ett par jeansshorts under handduken. ”De virade in mig i silvertejp. Jag kunde knappt röra mig.”

”Vänta, hallå”, sa han och hoppade ner från sängen medan han stirrade på mig i mörkret. ”De virade in dig i tejp? Hur då?” Och då visade jag honom: jag stod som en mumie med fötterna ihop och händerna längs sidorna och visade hur de hade virat in mig. Och sedan dunsade jag ner i soffan.

”Men vad fan! Du kunde ju ha drunknat! De ska bara kasta i en i sjön när man inte har nåt annat än kallingar på sig och sedan springa därifrån”, skrek han. ”Hur fan tänkte de? Vilka var det? Kevin Richman och vem mer? Skulle du känna igen dem?”

”Tror det.”

”Vad i helvete gjorde de så där för?” undrade han.

”Har du gjort dem nåt?” frågade jag.

”Nej, men jag ska fanimej göra nåt nu. De ska få veta att de lever!”

”Äh, det var inte så farligt. Jag kunde ju ta mig upp.”

”Du kunde ha dött.” Och det kunde jag ju faktiskt ha gjort. Men det hade jag inte.

”Jag kanske bara ska gå till Örnen i morgon och berätta”, sa jag.

”Absolut inte”, svarade Översten. Han gick bort till sina skrynkliga shorts som låg på golvet och tog fram ett paket cigaretter. Han tände två och gav den ena till mig. Jag rökte upp hela den jäkla cigaretten. ”Det ska du inte göra”, fortsatte han, ”för det är inte så man tar itu med saker här. Och dessutom vill du knappast ha ett rykte om dig att vara en tjallare. Men vi ska ta itu med de där idioterna, Fetto. Det lovar jag dig. De ska få ångra att de jävlades med en av mina vänner.”

Och om Översten trodde att det skulle få mig att stå på hans sida om han kallade mig sin vän, ja, då trodde han fullkomligt rätt. ”Alaska var rätt taskig mot mig i natt”, sa jag. Jag lutade mig fram och öppnade en tom byrålåda som jag använde som askfat.

”Som jag sa, man vet aldrig vilket humör hon är på.”

Jag gick och la mig med T-shirt, shorts och strumpor på. Hur fruktansvärt varmt det än var här, bestämde jag mig för, skulle jag alltid sova påklädd på Creek. Och jag kände, antagligen för första gången i mitt liv, rädslan och spänningen i att bo på ett ställe där man aldrig visste vad som skulle hända – eller när.

etthundratjugosex dagar före

”Okej, nu är det krig”, skrek Översten nästa morgon. Jag vände mig om och tittade på väckarklockan: 7.52. Min första lektion på Culver Creek, franska, började om arton minuter. Jag blinkade några gånger och såg upp på Översten som stod mellan soffan och SOFFBORDET och dinglade med sina slitna och grådassiga gympaskor. Han stod och stirrade på mig en bra stund och jag glodde tillbaka. Och sedan, nästan som i slowmotion, började ett leende ta form i Överstens ansikte.

”Jag får lov att medge”, sa han till slut, ”att det var rätt smart.”

”Vad?” frågade jag.

”I går kväll – innan de väckte dig, antar jag – så pissade de i mina skor.”

”Är du säker?” sa jag och försökte låta bli att skratta.

”Vill du lukta?” frågade han och höll fram skorna. ”För det gjorde jag, och ja, jag är säker. Om det är nåt jag är säker på så är det när jag har klivit i nån annans piss. Det är som min mamma brukar uttrycka det: ’Man tror att man knallar omkring på vatten men det visar sig att man bara fått piss i skorna.’ Peka ut de där killarna om du ser dem i dag”, fortsatte han, ”för vi måste ta reda på varför de är så, öh, pissiga mot mig. Och sedan måste vi börja tänka ut hur vi ska förstöra deras eländiga liv.”

När jag hade fått Culver Creek-handboken i somras och sett att ”klädkod”-delen bara innehöll två ord, ledigt anständigt, kunde jag aldrig tänka mig att en del tjejer skulle komma till lektionen halvsovande och i pyjamasbyxor, T-shirt och flipflops. Anständigt, visst, och ledigt, absolut.

Och det var helt klart något visst med tjejer i pyjamasbyxor (även om de var anständiga) som kunde ha gjort att franska klockan 8.10 på morgonen blev uthärdligt om jag bara hade förstått vad madame O’Malley pratade om. Comment dis-tu ”Fan också, jag kan inte alls tillräckligt mycket franska för att klara franska 2” en français? Min franska 1-grupp hemma i Florida hade inte förberett mig för madame O’Malley, som hoppade över alla trevligheter i stil med ”och hur har ni haft det i sommar” och i stället dök rakt in i något som kallades passé composé – tydligen en verbform. Bänkarna stod i en cirkel i klassrummet och Alaska satt precis mitt emot mig, men hon tittade inte åt mitt håll en enda gång under hela lektionen – samtidigt som jag inte såg nästan något annat än just henne. Visst, hon kunde säkert vara elak … men det hon hade sagt den där första kvällen om att ta sig ur labyrinten – så smart. Och så som hennes mun drogs uppåt på höger sida hela tiden, som om hon var på väg att flina till, som om hon kunde imitera den högra delen av Mona Lisas oefterlikneliga leende …

Sett från mitt rum hade mängden elever på skolan varit hanterbar, men vid själva skolbyggnaden där alla klassrummen fanns – ett enda långt hus strax utanför cirkeln med elevhem – kändes det bara för mycket. Huset var uppdelat i fjorton rum som alla vette ut mot sjön. Det formligen kryllade av folk på den smala gångvägen framför klassrummen, och även om det inte var svårt att hitta rätt klassrum (till och med jag kunde, trots mitt dåliga lokalsinne, ta mig från franska i rum 3 till matte i rum 12) var jag liksom orolig hela dagen. Jag kände ingen och kunde inte ens räkna ut vilka som det var bra att lära känna, och lektionerna var riktigt tuffa, till och med första dagen. Pappa hade sagt att jag skulle bli tvungen att plugga ordentligt här, och nu förstod jag vad han hade menat. Lärarna var seriösa och skickliga och många av dem hade ”dr” före sitt namn. Så när det äntligen var sista lektionen före lunch, religion, var jag otroligt lättad. Jag gissade att ämnet var en kvarleva från när Culver Creek var en kristen pojkskola och därför borde det vara ganska lätt att få bra betyg.

Det var den enda lektionen på hela dagen där bänkarna inte stod i en cirkel eller en fyrkant, och för att inte verka alltför angelägen gick jag klockan 11.03 och satte mig på den tredje bänkraden. Jag var sju minuter för tidig, delvis för att jag gillade att komma i tid och delvis för att jag inte hade någon att prata med utanför klassrummet. Strax därefter kom Översten tillsammans med Takumi och de satte sig på varsin sida om mig.

”Jag hörde vad som hände i går kväll”, sa Takumi. ”Alaska är skitförbannad.”

”Jaså, det var ju lite lustigt. Mot mig var hon i alla fall jävligt bitchig”, for det ur mig.

Takumi skakade bara på huvudet. ”Jo, men hon visste ju inte exakt vad som hade hänt. Och en del åker lite upp och ner i humöret. Du får väl vänja dig vid att bo ihop med andra människor. Det finns värre vänner än …”

Översten avbröt honom. ”Sluta med det där psykologsnacket, dr Phil. Det är dags att prata om motstrategier.” Det började droppa in folk i klassrummet nu så Översten lutade sig mot mig och viskade: ”Om nån av dem är på den här lektionen så säger du till, va? Här, sätt bara ett kryss där de sitter.” Han rev ur ett papper ur sitt block och ritade upp alla bänkarna som små fyrkanter. När allt fler började komma in fick jag syn på en av dem – den långe med perfekt taggigt hår – Kevin. Kevin spände ögonen i Översten när han gick förbi, men han stirrade så mycket på honom att han glömde att se sig för och körde in låret i en bänk. Översten skrattade. En av de andra killarna från gårdagen, den som antingen bara var lite tjock eller hade tränat för mycket, kom in efter Kevin. Han hade på sig khakifärgade byxor och en svart, kortärmad tenniströja. När de hade satt sig ner kryssade jag för rätt rutor på Överstens papper och gav det till honom. Precis då stapplade Den Gamle in.

Han andades tungt och långsamt med vidöppen mun. Han tog så små, korta steg när han gick mot katedern att den ena fotens häl knappt nådde fram till den andra fotens tår. Översten petade lite på mig och pekade på sitt block där det stod Den Gamle har bara en lunga och det tvivlade jag inte en sekund på. Hans ljudliga, nästan desperata andetag påminde mig om min farfar när han var döende i lungcancer. Den bredbröstade och urgamle mannen såg ut att kunna trilla av pinn innan han ens nått fram till katedern.

”Jag”, sa han, ”heter dr Hyde. Jag har givetvis ett förnamn också men här heter jag doktor. Era föräldrar betalar mycket för att ni ska få gå i den här skolan och jag förutsätter att ni betalar tillbaka genom att läsa det jag säger åt er att läsa i rätt tid och är närvarande på alla lektioner. Och när ni är här förutsätter jag att ni lyssnar på det jag säger.” Jaha, där försvann chansen till ett enkelt A.

”I år ska vi läsa om tre religioner: islam, kristendom och buddhism. Nästa år tar vi oss an ytterligare tre. På mina lektioner är det mest jag som pratar medan ni mest lyssnar. Ni är säkert smarta och intelligenta men jag har varit smart längre än ni. Det är säkert flera av er som inte tycker om föreläsningar av det här slaget, men som ni säkert redan har noterat är jag inte så ung som jag en gång var. Jag skulle gärna använda mina återstående andetag till att småprata med er om finesserna i islams historia, men den tid vi har tillsammans är kort. Därför är det bättre om jag pratar och ni lyssnar eftersom vi här ägnar oss åt historiens allra viktigaste uppgift: sökandet efter livets mening. Vad är det att vara en människa? Hur gör man för att bäst vara en människa? Hur blev vi till och vad ska det bli av oss när vi inte längre finns till? Kort sagt: Hur ser reglerna ut för det här spelet och hur spelar vi det bäst?”

Labyrintens väsen, skrev jag i mitt spiralblock, och vägen ut. Den här läraren var grym. Jag hatade lektioner där man måste diskutera. Jag hatade att prata och jag hatade att lyssna på alla som snubblade på orden och försökte uttrycka sig så vagt som möjligt för att inte låta som idioter, och jag hatade hela spelet som gick ut på att försöka luska ut vad läraren ville höra och sedan säga exakt det. Jag är i en lärosal så lär mig. Och det gjorde han verkligen. På de där femtio minuterna fick Den Gamle mig att ta religion på allvar. Jag har aldrig varit religiös men han fick mig att förstå att religion är viktigt vare sig vi själva tror eller inte, på samma sätt som historiska händelser är viktiga även om vi själva inte faktiskt var där och upplevde dem. Och sedan fick vi femtio sidor i läxa ur en bok som hette Religiösa studier.

Den eftermiddagen hade jag två lektioner och två håltimmar. Varje dag hade vi nio femtiominuterslektioner, vilket betydde att nästan alla hade tre ”studietimmar” (utom Översten som hade en extra mattelektion eftersom han var ett Specialgeni). Översten och jag hade biologi ihop och då pekade jag ut den tredje som hade silvertejpat mig kvällen innan. Högst upp på blocket hade Översten skrivit Longwell Chase. V-krigare, sistaårselev. Kompis m Sara. Knäpp. Det tog ett tag innan jag kom på vem Sara var: Överstens flickvän.

På håltimmarna var jag i mitt rum och försökte läsa religion. Jag lärde mig att myt inte betyder lögn utan att det betyder en traderad berättelse som säger något om människor, deras syn på livet och vad de anser vara heligt. Intressant. Jag fick också lära mig att om man går igenom sådant som jag gått igenom natten innan är man på tok för trött för att bry sig om myter eller någonting alls, så jag sov ovanpå sängöverkastet större delen av eftermiddagen ända tills Alaska sjöng ”WAKE UPP, LILLA FEETTO, WAKE UP!” rakt in i mitt vänstra öra. Jag drog upp religionsboken mot bröstet som ett slags gosefilt.

”Det där var hemskt”, sa jag. ”Vad ska jag göra för att aldrig behöva vara med om det igen?”

Table of Contents

- Omslag
- Morgon
- Prolog
- Del ett: Strängarna
- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9
- Del två: Gräset
- 10
- 11
- 12
- 13
- 14
- 15
- 16
- 17
- 18
- 19
- 20
- 21
- 22
- 23
- 24
- 25
- 26
- 27
- 28
- 29
- Del tre: Kärlet
- Författarens kommentar
- Författarens tack
- Copyright
- Provläs ur Efter Alaska
- Före
- 1.